The House

Text copyright © Simon Lelic, 2017

All rights reserved.

Translation © Tomáš Suchomel, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-477-9

Pro Anju.

A pro jejího dědečka.

Když upustím nůž, mou první myšlenkou je, že použít ho vlastně nebylo tak těžké, jak by člověk čekal. Zpočátku cítím skoro nadšení, dokud si nevšimnu krve. Teče rychle, rozhodně. Rozpíjí se mi po mikině a po kalhotách, dokonce i po podlaze, a tehdy se mé nadšení mění ve strach. Uvědomím si své selhání. Všechno, co bylo s takovou pečlivostí naplánováno, úplně, drasticky a strašlivě selhalo.

I

Jack

Venku byli včera večer zase chlapi od policie. Pozoroval jsem je oknem z pokoje pro hosty, jak postávají v průchodu za domem. Mě vidět nemohli, skoro určitě ne. A stejně, i kdyby. Přece jsem tam nedělal nic špatného. Copak to není úplně normální? Třeba když řidiči zpomalují, aby si prohlédli nehodu. Kdybych se nedíval, nejspíš by si mysleli, že je to divné. Chci říct, z místa, kde jsem stál, to vidět nebylo, ale stejně bych se vsadil, že všichni sousedi je pozorovali taky. Se zhasnutými světly, každý nenápadně schovaný za závěsem. Co mě ale znepokojovalo, byl pocit, že všichni zároveň pokukují i po mně. Že tam ti chlapi od policie byli, tak pozdě večer, to bylo jenom gesto. Připomínka.

Bože, tohle je těžké! Těžší, než bych myslel. Nejtěžší ze všeho je rozhodnout se, kde vlastně začít. Nejsem jako Syd. Vím, co si myslí, k jakým závěrům už došla, jenomže já věci zpracovávám jinak. Kdyby byla začala ona, těžko říct, kde bychom skončili, ale jsem si dost jistý, že bych neměl tušení, jak pokračovat.

Počítám, že jediné logické místo, kde začít, je den, kdy jsme dům uviděli poprvé. To bylo v dubnu, zdá se to hrozně dávno. Teď je září, čtrnáctého. Čtvrt na čtyři a dvě minuty ráno, úplně přesně řečeno. Syd je v posteli, ale já bych nemohl spát, i kdybych chtěl. A jestli mám být upřímný, podle mě nespí ani ona. Řekl bych, že se pořádně nevyspala už pár týdnů. Pokud jde o mě, já usínám lehce. Každý večer si říkám, že dnes už nezaberu, ale asi mi pomáhá vyčerpání a starosti. Jenomže dnes, když jsme se rozhodli, přijde mi nejlepší pustit se do práce.

Je toho hodně, co musím probrat, a času málo.

Takže den otevřených dveří. Tím asi musím začít, i když na něm samotném skoro nic divného nebylo. Vzpomínám si, jaký byl o dům zájem: když přišel čas, zkoušelo se předními dveřmi procpat dovnitř tolik lidí, že jsme nevěřili vlastním očím. Venku vznikla úplná fronta, ale ne taková ta ukázněná, spíš jenom chumel lidí pokřikujících „já jsem tady byl první“, jako na autobusové zastávce. Přijeli jsme na místo o čtyřicet minut dřív, a stejně před námi postával aspoň půltucet párů.

Na tom by nebylo nic neobvyklého – když se v Londýně prodává dům, den otevřených dveří tak vypadá pokaždé. Divné bylo, že v tomhle případě se neprodával jenom dům. Šťastný kupec měl zároveň dostat i všechno uvnitř. A když jsme se Syd překročili práh, došlo nám, že dům je plný neuvěřitelného harampádí. Krámů, jako by si je někdo natahal domů ze smetiště. A taky knih, oblečení, kabátů, obrazů pokrývajících každý kousek stěn, krabic všech velikostí a tvarů naskládaných halabala jedna na druhé a nejrůznějšího nábytku, velkých i malých kusů plnících každé zákoutí. Člověk měl pocit, že stačí neopatrný pohyb a něco se na něho zřítí. Že na každém kroku jde o život.

No, a hlavně ptáci. Na první pohled bylo jasné, že dosavadní majitel si potrpí na mrtvá zvířata. Nedalo se říct, jestli si je vycpává sám, anebo je jenom sbírá. Měl tam jestřába, racka, a dokonce i holuba, a kolem porůznu rozestavěné hejno dalších. Syd si jich musela všimnout. Docela mě překvapilo, že se neotočila na patě, hned když je uviděla, a nevypochodovala zase ven. Na to si taky vzpomínám.

Realitní makléř se nám pokoušel vnutit historku, že dosavadní majitel se přes internet seznámil s nějakou ženskou, snad z Austrálie, sebral se, všechno nechal plavat a odstěhoval se za ní. Jenom tak. Do důchodu už neměl daleko, a tak prostě sekl s prací, vykašlal se na přátele a dům dal k prodeji realitce, se vším všudy i s těmi zvířecími mrtvolami uvnitř. Všechno jedinému kupci. Jako marketingový fígl to asi neznělo špatně, aspoň jsme měli vysvětlení stavu, v jakém se dům prodává, ale co se mě týče, hned od začátku mi na té historce něco nehrálo. Chci říct, kdo by doopravdy udělal něco takového? A když necháme pochybné oficiální vysvětlení na chvíli stranou, proč?

Takže ano, bylo to divné a docela odpudivé. Taky bych se s tím vším možná dokázal srovnat líp, kdyby se mi líbil aspoň dům samotný. Ne že by byl nějak špatný, rozvržení místností se nedalo nic vytknout a všude spousta prostoru (obývák, kuchyň, jídelna zvlášť a k tomu jedna, dvě, tři ložnice! –  a to ještě nepočítám půdu, která by se taky dala upravit k bydlení). Ale ten dům – měl jsem z něho husí kůži. Jinak to nedokážu popsat. Zahrada byla úplně zarostlá a zdi byly zvenčí natřené barvou atraktivní asi jako kožní ekzém. Dům stál osaměle („neutiskován sousedními“, rozplýval se inzerát realitky), jako by se ho ostatní štítily. Z jedné strany k němu vedl průchod, domek vedle domku, choulily se k sobě, jako by hledaly pocit bezpečí, a naproti vystrkoval záda činžák. Chystali jsme se koupit ostrakizovaný dům, takový dojem to na mě dělalo.

Tím vším se asi snažím říct jenom tolik, že se mi tam nelíbilo. Všechno to harampádí, dům samotný… měl jsem prostě pocit, že to není ono. Jenomže Syd ten dům prostě okouzlil. Věděl jsem, že to tak dopadne. I ona věděla, že to tak dopadne: inzerát na internetu našla ona a nedala si říct, že musíme být na místě aspoň o půl hodiny dřív.

„Ta-ákže?“ protáhla, když byla prohlídka konečně za námi, to si pamatuju přesně. „Co myslíš?“

Postávali jsme u krbu v obýváku. Vzpomínám, že v opačném rohu stál starší chlápek a nespouštěl ze mě oči. Měl jsem na sobě kecky a triko, takže jsem byl nápadný: všichni ostatní chlapi mého věku dorazili v košilích, vyžehlených riflích a nablýskaných polobotkách. V podstatě týpci ze City anebo – jako ten, co na mě pořád civěl – otcové mrňavých zazobaných rozmazlených spratků. A to byla nejspíš další věc, která mi bránila sdílet Sydino nadšení. Syd a mně trvalo víc než dva roky, než jsme naškudlili dost na zálohu, a většina párů, se kterými jsme o dům měli soupeřit, ji klidně mohla zaplatit z prémií na konci roku. Na takovém hřišti a s pravidly, podle kterých se v Londýně hraje –  nedalo se čekat, že bychom mohli mít nějakou šanci.

„Připadá mi to tady jako v Hunger Games,“ prohodil jsem nejistě. Myslel jsem při tom na začátek filmu, ještě než se to doopravdy spustí, když se soutěžící jenom tak poflakují kolem a dělají, že jsou velcí kamarádi, spojenci nebo kdovíco, když ve skutečnosti se nemůžou dočkat, až půjdou jeden druhému po krku.

Syd na mě vrhla nechápavý pohled. Věděl jsem určitě, že na tom filmu byla, ale tyhle věci ona pouští z hlavy. Když byla mladší, dost kouřila – a nemluvím o lehkých marlborkách. Upřímně řečeno, jela taky v drogách, a ne málo. To se ví, netvrdím, že jsem se ničeho v životě nedotkl, ale fakt je, že na některé lidi tyhle věci působí víc než na jiné. Syd měla složité dětství. Vlastně měla úplně příšerné dětství – tak příšerné, že do podrobností mi o něm nikdy nevyprávěla. A když později začala mít problémy, řekl bych, že částečně za to mohly i drogy. Ona to popírá: veškerá poškození prý utrpěla už dřív. Ale tráva, koks, nějaké pilulky a co já vím: to svinstvo po sobě určitě zanechá stopy.

„Prostě… všichni ti lidi,“ pokrčil jsem rameny. „To víš, čekal jsem, že zájem bude, ale tohle jsem si nepředstavoval.“

Syd mě objala kolem pasu. „Tak je zkus na chvilku všechny pustit z hlavy. Co říkáš na dům?“

S odpovědí jsem váhal o půl vteřiny déle, než jsem měl. „Dům je v pohodě,“ pokýval jsem nakonec hlavou. „Fakticky.“

„Ale?“

„Ale… ale nic. Jenom mi to tady přijde takové… trochu tmavé, to je všechno.“

Syd předpokládala, že prostě hraju svou roli, aspoň myslím. Od začátku to tak máme, při shánění domu i v životě vůbec. Ona se o své sympatie dělí, jako by rozdávala bonbóny z pytlíku, kdežto já se stoicky vleču s ní a zamračeně proklepávám stěny. Většinou ani přesně nevím, co mi dělá starost (a vůbec, co má člověk cítit, když proklepe stěnu, kromě toho, že ho bolí klouby na prstech?), ale prostě to tak mám a jsem s tou rolí srovnaný. Chlapi to tak dělají, aspoň jsem to někde slyšel. Asi od svého otce, ten mi uměl zkazit i jízdu na kolotoči. A jak říkám, Syd každopádně potřebuje protiváhu. Proto nám to spolu tak klape. Ona dá pozor, abych nestrávil život tím, že si zírám na prsty u nohou, a já jí bráním uletět do nebe.

„To je tím počasím,“ zavrtěla hlavou. „Těmi lidmi tady. A kromě toho, viděls všechno to harampádí?“

Skoro jsem čekal, že teď přijdou na řadu vycpaní ptáci, ale nechala je být.

„A ještě to má půdu,“ poznamenal jsem. „Jestli to tam vypadá jako tady dole, ani na ni nechci myslet.“

Syd zvedla oči ke stropu. Sledoval jsem její pohled a říkal jsem si, že strop taky může každou chvíli povolit a celý dům se zhroutí do sebe.

„No, tak si na to prostě najmeme náklaďák, nebo co já vím,“ pokrčila rameny. „A pár chlápků. Jestli na to ještě budeme mít.“

Pak se usmála a zastrčila si pramínek vlasů za své dokonale tvarované ucho. U domu, kde jsem vyrostl, stál strom, měl jsem ho hned za oknem pokoje. Třešeň nebo jabloň, to netuším, ale pamatuju si, jak kvetl. Úroda z něho nebyla nikdy žádná, jenom ty růžové květy. Listy měl sytě hnědé, v barvě růžového dřeva, a když se od nich odráželo světlo, jako by zářily. Sydiny vlasy, které si nikdy nebarví, mají přesně ten odstín.

„Jacku? Nehodlám tě nutit, abys žil někde, kde se ti nelíbí. Jestli proti tomu tady něco máš, tak prostě půjdeme odsud.“

Nesnažila se to navléknout, abych se cítil provinile. Každé slovo, které řekla, myslela vážně. Takže možná jsem měl něco říct. Možná jsem to mohl jednou provždy ukončit.

Odešli jsme… ale nakonec jsme nabídku stejně předložili. Jenom tak, vždyť o co šlo? A proč to nepřiznat, taky proto, že Syd se do toho domu zbláznila a já jsem chtěl, aby byla šťastná. A kromě toho, co jsme mohli ztratit? Nijak zvlášť se mi tam nelíbilo, ale na druhé straně se nedá říct, že bych ten dům od začátku nesnášel. A hlavně, nemohli jsme si ho dovolit. Hypotéka, na které jsme se dohodli, byla nižší než základní cena, za kterou se dům prodával, a v inzerátu se psalo, že nabídky jsou očekávány vyšší. Takže bylo vyloučeno, že bychom ho dostali, jistě ne při takovém zájmu. A všichni ti lidi byli plní peněz.

Neměli jsme šanci, a tak jsem zůstal v klidu.

Sydney

Sydney

Kristepane. Věděla jsem, že to není dobrý nápad. Kurva, věděla jsem to!

Pro začátek: tohle není žádná duchařina. Jasné? To musí být kurva úplně jasné! Dům stál osaměle, jako by se ho ostatní štítily. Za koho se kurva máš, Jacku, za Stephena Kinga? Strašidelný dům, strašidelné harampádí, víceméně šťastný páreček se nastěhuje, jak dva nadšení pitomci. Všechno, co je potřeba, máš pohromadě. Kdyby tohle byl román od Stephena Kinga, nejpozději ve třetí kapitole by se kočky začaly měnit na zombie.

Ale říkám to znovu, tohle není žádná duchařina. Je to… nevím, co to je. Proto taky tohle píšu. Proto to píšeme. Jasné, Jacku? Copak jsme se na tom nedomluvili?

Vím, o co mu jde. Chtěl by, abyste si mysleli, že jsme prostě jenom vyděšení, že jsme si to celé představovali, se vším všudy. Anebo že jsem si to představovala já. (Drogy, Jacku? To myslíš vážně?!) Jenomže zůstaly stopy. Připomínky, anebo jak tomu chceš říkat. Mám je tady, v šuplíku. A ta věc, co mi leží na stole, přímo přede mnou. Dívá se na mě. Zírá na mě. Nehodlám to udělat, ale mohla bych natáhnout ruku a dotknout se jí. Je skutečná. Jako ta krev, ta byla taky skutečná. Pamatuješ na tu krev, Jacku? Co bych za to dala, kdybychom si ji oba jenom představovali!

Odmítá to přijmout, tak to s ním je. Zkouší dělat, jako by se nic z toho nedělo. Jackův problém je částečně v tom, že nesnese představu, že si o něm lidi myslí něco špatného. Když si dá ve vlaku nohy na protější sedadlo a někdo ho kvůli tomu napomene, celý se zpotí a musí si rozepnout košili. Takže tohle… to, jak to vypadá… nedokáže se s tím vyrovnat. Ne že bych se s tím já vyrovnat dokázala, to ne, ale aspoň nepopírám, že se to děje. Protože to doopravdy je jako nějaký horor, to nepopírám. Viděla jsem koutkem oka věci, anebo jsem si představovala věci, o kterých jsem věděla, že tam ve skutečnosti být nemůžou. Jenomže to… to je prostě… součást toho všeho. Chápeš, Jacku, že ano? To přece kurva nemůžeš nechápat!

Teď jsem tak vytočená, že nevím, jestli má vůbec smysl pokračovat. Chci říct, možná to byl můj nápad, abychom ten dům koupili, ale s tím, abychom tohle sepisovali, přišel určitě Jack. Nechala jsem se přemluvit, ale jenom proto, že to bylo lepší než nedělat nic. Aspoň jsem si to myslela. Teď už si tak jistá nejsem.

Jo, a čistě pro tvou informaci, Jacku: samozřejmě, že si své zasrané vlasy barvím.

A pytlík bonbónů. Pytlík bonbónů.

Potřebuju cigaretu. Potřebuju cigaretu, a to ani nekouřím!

Tak jsem se byla projít.

Kolem parku, skoro bych napsala, ale ve skutečnosti jsem si zašla do trafiky pro desítku marlborek. Červených. Dvě jsem vykouřila v průchodu, schovaná za rohem: dopovala jsem se tam nikotinem a výfukovými plyny. Nic člověku neuklidní nervy jako troška čerstvého vzduchu, neřekli byste?

Většinou zase tak nenadávám, doopravdy ne. Nadávám víc než většina lidí mého věku (a asi i víc než většina výsadkářů, když na to přijde), ale ne pořád. Spočítám si to. Tři kurvy na prvních pěti řádcích. To je jenom, že… jsem prostě nervózní. Vlastně se můžu podělat. Brzo pochopíte proč.

Ale říkám si, že to je ode mě možná přehnaná reakce. Myslím na to, co Jack napsal, ne na to, co se nám děje. Vzhledem k okolnostem se skoro dá říct, že jsem kurevsky klidná. (Tak dobře, to by stačilo, slibuju. V tomhle pokračování už žádné další nadávky nebudou. Nádech, Sydney, výdech. Mysli jogínsky.)

Moje první reakce byla: tohle není žádná zpovědnice. Co si to dovoluješ, vykládat jenom tak nenuceně o mé minulosti? Kde bereš tu drzost, být tak zatraceně povýšený? (Je zatraceně nadávka? Vyhlašuju pravidlo: když to říkají na prvním programu BBC, tak se to jako nadávka nepočítá.) Třeba drogy: na některé lidi tyhle věci působí víc než na jiné. Jack se tím pokouší říct: jak jsi mohla být tak pitomá, Syd? Po všem, co se ti stalo, jak ses mohla chytit do takové pasti? Jenomže Jack nechápe (a nevím, jestli to vůbec kdy chápal), jak zoufale jsem toužila cítit něco jiného, než co jsem cítila. Najít cestu ven. Jakoukoli cestu ven. Když skončíte zavření v díře, i ta nejroztřesenější bludička ve tmě slibuje denní světlo. A kdyby se mělo ukázat, že to není denní světlo, ale třeba hořící schodiště… no, stejně to člověk riskne.

Tak teď už chápeš, Jacku? Ten pocit, že každá cesta ven je dobrá? Myslela bych, že po všem, co se nám v poslední době stalo, aspoň začneš tušit, jaké to je. Že po tomhle už–

Už se zase začínám vztekat.

Nádech, Sydney, výdech – pamatuješ? Všímej si svého dechu.

Stejně, co to má vůbec znamenat, „po tomhle“? Jako kdybychom to už měli za sebou. Jako kdyby to, co se stalo, nebylo nic jiného než zatracený začátek.

Chtěla jsem říct, že moje první reakce možná byla špatná. Možná tohle ve skutečnosti není nic jiného než zpovědnice. Šance říct všechny ty věci, které jsme si mysleli, ale pokaždé jsme byli příliš zdvořilí nebo příliš upjatí anebo co já vím, než abychom je řekli nahlas. Někdy v polovině druhé cigarety jsem si začala myslet, že by se z toho dalo udělat jedno z takových těch zvláštních míst, víš, jako u psychiatra nebo tak, odkud se nic nedostane za dveře. Místo, kam jdeš, abys mohl být upřímný, ale taky, že se tam cítíš úplně v bezpečí.

Bezpečné místo. Útočiště: přesně to, čím má být domov. Musím přiznat, že se mi líbí, jak to zní, když to po sobě přečtu nahlas.

Taky jsem přemýšlela o tom, na čem jsme se domluvili. Řekli jsme si, že tu nebudeme prostě jenom sepisovat, co se stalo, ale taky, co jsme si o tom mysleli a jaké jsme měli pocity. Aby to mělo autenticitu: to je slovo, které Jack použil. (Takže je šance, že když si to nakonec přečte i někdo další, může nám uvěřit – to už Jack neřekl.) Jack možná dělal jenom to a nic víc: přesně to, na čem jsme se předtím dohodli. A navíc, taky se nedá říct, že by mě tím, co napsal, zase tak překvapil. Vím, že si myslí, že jsem někdy hysterka, a vím, že si myslí, že jsem někdy trochu mimo. Jenomže když tyhle věci vidíte jenom tak napsané… je to, jako… jako když víte, že se váš kluk jde každé ráno vysrat, ale to ještě neznamená, že ho chcete vidět, jak sedí na míse.

Ach, Bože. Jak jsem na tohle přišla? Ve skutečnosti nechci říct nic víc, než že už se tak nezlobím. Anebo zlobím, ale kvůli všemu tomu, kvůli čemu se zlobím, jsem se zlobila už předtím. Ale nejde jenom o to. Už jsem v životě absolvovala tolik různých terapií, že dobře znám, jak moje zkur–zatracené myšlenky nevydrží chvíli na místě. To, jak jsem zareagovala, byl jenom způsob, jak se uvolnit. A víš ty co? Doopravdy se cítím líp. Psaní mi nikdy moc nešlo. Nikdy jsem si nepsala ani deník. (Je to škoda: po mizérii se dneska lidi můžou utlouct, třeba bych byla v balíku.) Ale začínám chápat, co na tom všichni mají. Jeden můj poradce mi to jednou dokonce navrhl (neptejte se mě, který, už jsem byla za ty roky u tolika terapeutů, že se mi v hlavě všichni slili v jednu velkou skvrnu v pletené vestě): měla bych si vést deník. Zapisovat si, o čem přemýšlím. Může mi to pomoct, navrhl mi, anebo možná navrhla. Mávla jsem nad tím rukou, řekla jsem, že to zkusím, a nikdy jsem se neobtěžovala. No, možná to nakonec byla dobrá rada.

Bože, už mě z toho bolí ruka.

Tak toho radši nechám. Píšu blbosti, to zaprvé. A unavenou už nemám jenom ruku. Jackovi se to, co jsem napsala, líbit nebude. Nedostali jsme se o nic dál, než když jsem začala. Ale aspoň jsme necouvli. Souhlasíš, Jacku? A jsem si jistá: tohle fakt pomáhá.

Jenom ne tak, jak jsem si představovala.

Jack

Copak jsem to neříkal? Hned na začátku. Zpracovávám věci jinak než ty. Představoval jsem si, že smyslem toho našeho sepisování bude, že se oba pokusíme pochopit. Chci říct, vím, že jsi vyděšená, Syd, a vím, že jsi vyvedená z rovnováhy, ale pořád ještě existuje určitá možnost, že nic z toho všeho není, jak si myslíš.

A víceméně. Jak jsi o nás napsala, že jsme byli šťastní, víceméně. Byli jsme šťastní. Jsme šťastní. Dobře, možná teď zrovna tak docela šťastní nejsme, ale vím, že znovu můžeme být. Potřebujeme jenom… potřebujeme se přes tohle dostat. Fajn? A to je smysl našeho psaní. Nejde o to, abychom po sobě štěkali. Abychom po sobě stříleli. To, jak jsme se poslední dobu k sobě chovali – myslel jsem, že jsme se domluvili, že to všechno už je za námi. Že se do toho pustíme oba, ty a já. Společně.

Sydney

Páni. Stručné a milé. Cítím se, jako bych přišla ze školy s ředitelskou důtkou. Domácí úkoly nebere Sydney dost vážně. Její přístup má špatný vliv i na spolužáky. Ve skutečnosti nejspíš přesně takovou poznámku ještě někde mám. Anebo moje matka, to spíš. Všechny si je schovávala. V malé (i když ne zas úplně malé) zelené krabici od bot, spolu s vysvědčeními, která jsem nosila domů a taky se nebylo čím chlubit. Probírat se těmi papíry, to bylo pro ni něco na způsob sebemučení. Když se všechny ty šrámy mého dětství konečně zahojily, sloužily jí jako připomínka jizev, které po nich zůstaly, a nosím je kvůli ní dodnes.

Ale zasloužila jsem si to. Tehdy i teď. Protože Jack má pravdu. Uprostřed všeho, co se děje, bych skoro zapomněla, že on za nic z toho nemůže. Dokonce ani za ten dům, například. Co Jack napsal, je pravda: od začátku ho nechtěl. Aspoň ne tak jako já. Já jsem se do něho od první chvíle zamilovala. Přes všechno to harampádí, bez ohledu na příšerný nátěr a i když jsme si ho ve skutečnosti nemohli dovolit. Prostě jsem si říkala… vlastně nevím, co jsem si říkala. Anebo vím, jenomže si uvědomuju, jak lacině to zní. Ale budeme upřímní, ne? Pravdu, celou pravdu a nic než pravdu. Takže upřímně, když jsem tam poprvé vstoupila, říkala jsem si, že je to dům, kde bychom s Jackem mohli zestárnout. Dům napořád, tak se tomu říká v televizních pořadech o realitách, a kdykoli to slyším, je mi na blití. Ale stejně jsem si to říkala.

Což asi ze všeho nejvíc znamená, že za to můžu já. Za dům i za všechno, co přišlo pak: jde to na vrub mně. Takže je tu ještě něco dalšího, za co bych se měla omluvit – za to, že jsem nás do toho vůbec zatáhla.

Takže zpátky k vyprávění. Přestaň se litovat, Syd, a zpátky k vyprávění.

Takže ten smrad. Mám začít smradem? Anebo skáču až moc dopředu?

Možná ano, protože si nemůžu vzpomenout, kdy jsme ho ucítili poprvé. Přesně si pamatuju okamžik, kdy jsme o něm poprvé mluvili, ale jestli tam byl už od začátku, to nevím. Abyste rozuměli, na tom domě bylo divné kdeco. Částečně i proto se mi tak líbil. Dělal dojem něčeho bohatého a spletitého, ať už tím myslím jeho historii, atmosféru, anebo i pachy. Pach kouře, do toho pach výlevek, do toho pach knih a do toho ještě nějaký pach, který se linul kdovíodkud a připadal mi nejasně květinový. Možná to byl jasmín z té zarostlé zahrady. Nezapomeňte, nebylo to, jako bychom se nastěhovali do prázdné krabice. Víte, co cítíte, když vkročíte do knihovny? Anebo do muzea plného divných exponátů, a přitom nikde ani noha? Byl to starý dům, ne nějaká nová barabizna s ochrannou známkou Millenium. Připadala jsem si tam jako na rušném tržišti vzpomínek, kde se každá vůně mísí se smradem. Sladké vůně s potem, záchody se šalvějí. Všechno mi přišlo… navzájem propojené. Jako ekosystém. Takže jde o to, že fakt nedokážu říct, kdy jsem ten smrad poprvé odlišila od všech ostatních pachů. Kdy jsem si poprvé všimla, že odněkud z domu se line smrad, jako by…

Počkat.

Víte vy co? Uvažuju o té druhé věci, co Jack řekl, o tom, že jsme byli šťastní. Myslím, že začnu radši od toho. Protože je důležité, aby každý, kdo tohle bude číst, pochopil, že když to všechno začalo, byli jsme šťastní, doopravdy.

Koneckonců, dostali jsme, co jsme chtěli. Proti veškerému očekávání. Realitní makléř, jmenoval se Evan, nám vysvětlil, že majitel projevil přání, aby dům dostal mladý pár. Potenciální rodina. (Jestli si můžu dovolit odbočku: matka? Já? HAHAHAHAHA!) Takže tak, proto jsme dům dostali my. „Prostě máte kliku, řekl bych,“ tak to formuloval Evan, jako by tomu ani sám nemohl věřit (zrovna tak je možné, že mu bylo líto větší provize, která mu tím pádem utekla). Majitel, nějaký Patrick Barnard Winters, si vyžádal úplný seznam nabídek, podíval se na jeho konec a rozhodl se, že se mu zamlouvá zvuk našich jmen. Jack Walsh a Sydney Bakerová. Co se mě týče, těžko si představit méně inspirativní jméno než Sydney Bakerová, což byl i jeden z důvodů, proč jsem si ho vybrala.

Anebo třeba míval prodávající oblíbeného strýčka jménem Jack. Možná se jeho matka za svobodna jmenovala Bakerová. Kdo ví? Ať už to bylo, jak chtělo, musel mít nějaký hodně přesvědčivý důvod, proč se vzdát dvaceti litrů. Minimálně, odhadoval Jack. A někteří ti týpci ze City, dodal, by byli určitě ochotní vypláznout ještě víc.

Počítám, že to je důvod, proč Jack nakonec nic nenamítal: bylo mu jasné, že jsme dům dostali pod cenou. Vím, že by Jackovi nevadilo, že to tak říkám, ale fakt je, že dostat něco pod cenou mu vždycky udělá radost. Je to kus táty v něm. Roy Walsh, ten měl doma zásobu tablet do myčky na nádobí dávno před tím, než se plácl přes kapsu a nějakou myčku si pořídil, protože je v Tescu objevil za třetinovou cenu. A jednou – byla jsem u toho osobně – dokonce smlouval i o cenu zmrzliny.

Takže ano, byli jsme nadšení. Kupovat v Londýně dům, to je zážitek asi jako krvácení: nejdřív pomalu, člověk si toho skoro ani nevšimne, ale každé další zklamání je jako říznout se o papír znovu. Časem si uvědomíte, že vzrušení, co s tím souvisí, je jenom cosi jako závrať, a potom už necítíte nic, jenom chlad a otupělost. Přestala jsem počítat, kolik domů jsme si byli prohlédnout, ale nabídek jsme předložili dvanáct – a pokaždé nás někdo přebil.

Jo, dvanáct.

A polovina z těch dvanácti v nás žádné velké nadšení nebudila. Když jsme se do toho pouštěli, napsali jsme si seznam požadavků na jednu á-čtyřku. Inventář přání, tak tomu říkají na jedné internetové realitce. Nic výstředního, nic přehnaného, aspoň jsme si to mysleli. Aby dům nebyl trapně tuctový, aby bylo trochu místa kolem. Úplně běžné věci. Po třech měsících hledání jsme seznam seškrtali na polovinu. Po šesti zbylo jediné slovo.

Londýn.

A když na to přijde, asi bychom se byli spokojili i s Croydonem.

Neztrácela jsem víru. Pokaždé, když jsme si šli prohlédnout další dům, byla jsem celá vzrušená a představovala jsem si, že tenhle určitě bude ten náš. Částečně jsem prostě taková. Je to moje „formace“. (Nebo „terapeutizování“? Jak se sakra říká desetiletí a půl u cvokařů? Že by psychologická válka?) A částečně (z dost velké části) to bylo tím, že jsem věděla, že kdybych před Jackem dala najevo, jak z toho začínám být ztrápená, navrhl by mi, abychom si to radši ještě jednou promysleli. Možná bude lepší počkat. Jinak řečeno, zabalit to. Jenomže tohle já odmítám. A ne kvůli nějaké formaci: je to část mě samotné.

Chápejte, mít spolu domek a bydlet v něm, o tom jsme vždycky snili.

No, tohle bych radši měla škrtnout. Člověk sní o létání, o tom, že vyhraje v loterii. Mít místo, kde budeme žít, které bude naše a nikoho jiného, to nebyl sen. Spíš právo. Nejenom naše, ale bůhví, že jsme si je zasloužili víc než kdo jiný. Jack myslí, že jsem měla složité dětství, ale ani to jeho nebylo zrovna ze seriálu Happy Days. A tak jsme šetřili a škudlili a žebrali jsme a půjčovali jsme si: dělali jsme všechno, co se má dělat, a k tomu ještě spoustu dalších věcí. Takže když jsme se zoufale snažili objevit něco takového, aby to aspoň trochu stálo za nabídku… a potom nás vždycky někdo přeplatil… bylo to hotové mučení. Bude to asi znít trochu melodramaticky, ale vlastně se nesnažím říct nic víc, než že když jsme ten dům dostali, byla to úleva.

Představte si… představte si, že jste kuřák. Třeba si to ani nemusíte představovat. Ale představte si, že jste kuřák a nastupujete do letadla. Před sebou dvanáctihodinový let, a ještě máte zpoždění. A když jste konečně u cíle, letadlo musí další tři hodiny kroužit nad letištěm, než dostane pokyn k přistání. Potom vás vezou do letištní budovy, prohlížejí vám papíry, čekáte, až se na pásu objeví vaše kufry, projdete celní kontrolou, a když konečně objevíte místo, kde vás za to, že si zapálíte, zaručeně nezatknou, nefunguje vám zapalovač. A potom jde kolem někdo, kdo vám nabídne sirky.

Asi takové to bylo.

Pomilovali jsme se přímo na chodbě, Jack a já, skoro hned jak jsme tam přišli. Při tom na mě celou dobu zírala nějaká pitomá sova. „K čertu se sovami,“ zavrčel Jack, když jsem ho na ni upozornila. „Zatracení úchyláci, všichni.“ Přesně to bylo potřeba říct: místo aby mě to naštvalo, rozesmála jsem se. Nakonec mě Jack musel do ložnice odvléct. Smála jsem se tak, že jsem se nedokázala udržet na nohou.

Takže jo. Byli jsme šťastní. Už jsme dál nemuseli spát v posteli pro jednoho. Nemuseli jsme byt (anebo dům, v mém případě) sdílet s dalšími nájemníky. (Se třemi dalšími nájemníky. A každý z nich úplně stejně pošramocený a úplně stejně v hajzlu jako já, jenom každý jinak.) Už jsme nemuseli trávit soboty prohlížením prasklin a hledáním plísní. Mohli jsme si klidně pozvat kamarády, kdykoli se nám zachce (a slíbili jsme si, že je taky zvát budeme). Umývání nádobí se odteď dalo odkládat tak dlouho, jak nám bude libo, a klidně se při tom dalo plýtvat horkou vodou. Mohli jsme zpívat a tancovat, koukat se na telku, dělat si snídani a to všechno společně a nazí. Jenom proto, že jsme mohli. Odteď jsme svůj život chtěli žít, místo abychom čekali další rok, než třeba začne.

Takže to beru zpátky. To víceméně. V pořádku, Jacku? Omlouvám se, fakt. A beru to zpátky.

Jack

Nejhorší je to čekání. Leze mi na nervy, mnohem víc, než jsem čekal. Je to, jako když jsem šel na krevní testy, tehdy po výletě na Korfu. Letěl jsem tam s kamarády a skončil na pláži s holkou, co jsem ani neznal. Stalo se to dávno před tím, než jsem potkal Syd, mimochodem, a nikdy potom už jsem nic takového neprovedl.

A celé to stěhování. Čekání, než se vyřídí papírování kolem. To bylo taky neuvěřitelně vyčerpávající, i když to šlo vlastně mimo nás. Nejspíš právě proto.

Ale nebylo to jako tohle. Ani jedna z těch dvou věcí nebyla jako tohle. Tohle je horší, mnohem horší – asi hlavně proto, že pořád přesně nevím, na co čekám.

Syd má pravdu. S tím domem: rozhodně jsme ho dostali pod cenou. Fajn, nebyl to tak docela dům mých snů nebo něco na ten způsob (a když už jsme u toho, dům mých snů je chata na severním pobřeží Devonu s výhledem na moře, kousek od lesa a minimálně hodinu od nejbližšího Starbucks), ale cena, za kterou jsme ho dostali, v mých očích vyvážila leccos. Ne že bychom potřebovali tři ložnice, ale řekl bych, že s místnostmi je to jako se vším. Nikdo doopravdy nepotřebuje iPhone. Ani kabriolet nebo toustovač Dualit. Některé věci je prostě příjemné mít, i když byste si je asi neobhájili, kdyby vás dotáhli třeba před Jeremyho Corbyna.

Tři ložnice. Mohl bych si v jedné zřídit pracovnu. Anebo doupě? Určitě v jedné půlce, zatímco Syd si v druhé roztáhne tu svou jogínskou matraci. A co se týče pokoje pro hosty… ani jeden z nás nemá příbuzné, od kterých se dá čekat, že se nastěhují na delší návštěvu (leda snad mí rodiče, možná, někdy v budoucnu, jestli se dokáží přinutit, aby na jednu noc zapomněli, co si myslí o Syd), ale mohli by tam přespávat kamarádi a co já vím, třeba si se Syd jednoho dne připustí, že by koneckonců… Prostě je příjemné mít možnosti, to se tu pokouším říct, zvlášť když jsme tak dlouho žili tak, jak jsme žili. Syd jsem potkal na konferenci o duševním zdraví, kterou pořádala její firma, a já jsem tam byl jako delegát obvodního zastupitelstva Lambethu. Syd si všimla mého zařazení, prohodila něco o mém věku (jsou to čtyři roky, takže mi tehdy bylo čtyřiadvacet, tak jako teď jí) a o tom, jak náročná musí být práce sociálního pracovníka, a já jsem dělal, že vlastně ne, není to jako řídit Zeměkouli, ale zároveň jsem se snažil dělat dojem, že ve skutečnosti je to něco na ten způsob, ale pořádat takové konference, to taky nebude hračka, a…

Však to znáte.

Jde mi o to, že od chvíle, kdy jsme se seznámili, nás vždycky dělilo aspoň jedenáct zastávek metra. O tom, že bychom se mohli někam sestěhovat, jsme sice mluvili už dřív, ale bylo nám jasné, že když to uděláme, potrvá nám déle, než si našetříme na vlastní bydlení, a tak jsme se rozhodli, že budeme tvrdí a ještě to nějaký čas vydržíme. Tak rok, říkali jsme si, maximálně. Ale nakonec to byly skoro tři roky. Takže získat ten dům, zajít si pro klíče, to bylo… bylo to přesně tak, jak o tom vyprávěla Syd. Očekávání. Úleva. Ta zatracená sova. Možná jsem náš dům nikdy nemiloval tak jako ona, ale rozhodně jsem zbožňoval fakt, že je náš.

Takže ať tak nebo tak, nastěhovali jsme se. Ještě pořád jsme si trochu lámali hlavu, jak se nám to mohlo podařit, ale když byly smlouvy podepsány a každá strana dostala svou kopii, co na tom záleželo? A aspoň nakrátko jsem změnil názor. Dům už mi připadal méně strašidelný než dřív, zato osobitější. A méně zasmušilý. Spíš měl atmosféru. Ale divný byl, to zas ano. Myslím všechno to harampádí a všechny ty krámy, co tam nechal předchozí majitel. Protože už před tím smradem a před tím, k čemu nás zavedl, jsem měl pocit, jako by… nevím. Anebo vím, jenom si nejsem jistý, jestli je to, co teď napíšu, úplně přesné. Jestli se mi ty věci nepřekroutily. Nepřibarvily ve světle všeho, co přišlo potom.

Ale ano, myslím, že jsem to cítil už tehdy. Tenhle náš nový život, se kterým jsme já i Syd byli tak spokojení – rozhodně jsem měl pocit, jako bychom ho ukradli.

Ten smrad.

Došly nám peníze, takže najmout si někoho, kdo dům vyklidí, nepřipadalo v úvahu. A říkali jsme si, že to vlastně bude zábava. Však si to představte, procházet staré krámy po předchozím majiteli. Vlastně s tím přišla Syd. Pokud jde o mě, já bych byl všechno nacpal do igelitových pytlů a odvezl buď charitě, anebo rovnou na skládku, ale Syd mě přesvědčila. Pořád vymýšlela, co všechno tam můžeme objevit. Třeba nějaký použitelný kus nábytku, třeba knihy, které si přečteme, balíček starých dopisů, v nichž najdu inspiraci pro román, který se mi už dlouho líhne v hlavě a kde nic, tu nic. Prostě nějaký poklad.

(Vím, vím, je to ironie, co? Myslím vzhledem k tomu, co jsme nakonec našli.)

Nejdřív jsme se zbavili těch ptáků. Vlastně jsem se jich zbavil já, ještě než Syd začala vůbec uvažovat o tom, že se nastěhujeme. (Nebude to trvat ani minutu, řekl jsem jí. Jediné, co potřebujeme, je otevřít okna dokořán. Ale Syd měla v té věci tak jasný názor, že ani neobrátila oči v sloup.) Vyklidili jsme taky kuchyň a největší ložnici. Pokud šlo o zbytek domu, neměli jsme kam spěchat. Nedalo se říct, že nějak zoufale potřebujeme místo. Jediný nábytek, který jsme se Syd vlastnili, byla moje stará pohovka a matrace, kterou jsme si nechali přivézt hned to ráno, kdy jsme převzali klíče. Takže možná pátý, co já vím, šestý den potom jsme seděli na koberci ve druhé ložnici a probírali jsme se horou starých vinylů, které jsme tam objevili. Gramofon byl po ruce (opravdový gramofon, myslím to vážně) a jak jsme nacházeli elpíčka, která nás něčím zaujala, postupně jsme si je pouštěli. Předchozí vlastník shromáždil opravdu úctyhodnou sbírku filmových soundtracků. Nic v ní nebylo novější než Kmotr a všechno beze slov, ale vedle skladatelů, které by člověk očekával (Maurice Jarre, Ennio Morricone, Bernard Herrmann), jsme na světlo vytáhli i pár klasických kousků, které už dnes hned tak neseženete. Třeba originálního Maxe Steinera. Anebo Miklose Roszu. Řekl jsem to nahlas: fakt jsme našli poklad.

Syd si dávala na jednu hromadu všechny divadelní melodie, My Fair Lady, Oklahomu nebo Pomádu. Dokonce Za zvuků hudby, zatraceně. Přitom jsme o těch deskách přednášeli na přeskáčku jeden druhému. Ne že bychom si něco z toho hodlali zapamatovat, ale stejně jsme se oba královsky bavili.

Až do chvíle, kdy Syd začala nejistě očichávat jeden obal.

„Syd?“

Dívala se na soundtrack Jak zabít ptáčka, jako kdyby se jí z něho obracel žaludek.

„Cítíš to?“ Znovu očichala obal, potom zvedla hlavu a zavětřila.

Cítil jsem to taky. Už nějaký čas. Divný vlhký zápach, nebo jak to popsat. Zplesnivělé tenisky, jejichž objev nás ještě čekal na dně některé skříně.

„Ta deska to určitě nebude. Gregory Peck je gentleman, před dámou by nikdy takhle nesmrděl.“

Syd se usmála, obrátila oči v sloup a plácla mě obalem desky po rameni.

„Přijde mi to jako…“ Znovu začichala. „Co by to mohlo být? A jde to vůbec odsud?“ Rozpletla nohy a postavila se. Syd nikdy nenosí sukně, jenom kalhotové kostýmy nebo rifle. Nerada ukazuje kůži, zvlášť na pažích. Má pocit, že se musí oblékat určitým způsobem, a cítí se z toho nesvá („jako chlap“, jejími vlastními slovy), i když ve skutečnosti nemá nejmenší důvod k obavám. Ať už má na sobě cokoli, pohybuje se vždy a za všech okolností s grácií Audrey Hepburnové.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I