Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Pád lorda Draysona

Vydání první

Copyright © 2016 Rachael Anderson

All rights reserved

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2246. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Fall of Lord Drayson vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2016

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Lee Avison/Arcangel images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1035-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1036-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Pád lorda Draysona

Ach, jak složitou pavučinu tkáme,

když se poprvé podvádět chystáme!

sir Walter Scott, Marmion

1

Milující rodiče poučili slečnu Lucy Beresfordovou, dceru nyní již zesnulého vikáře, že musí vždycky mluvit pravdu. Bylo to správné a morální a Lucy měla rodiče velice ráda, i proto se ze všech sil snažila řídit touto moudrou radou. Naposledy nevinně zalhala rodičům, když jí bylo jedenáct. Tehdy se vrátila domů celá rozcuchaná po deprimujícím závodě lučních kobylek.

Mladé dámy dobrého vychování kobylky nechytají, nenechávají je závodit ani se o nich nesázejí se syny okolních farmářů. Lucy dobře věděla, že to bylo velice nevhodné, a proto matce řekla, že našla malého ptáčka chyceného v křoví rostoucím v bažině, a proto si zašpinila lem sukně ve snaze, aby ho osvobodila. Tato lež fungovala výborně, dokud Johnův otec nepřitáhl svého synka na vikářství a nepřiměl ho, aby se omluvil a vrátil jí guineu, kterou Lucy prohrála, když se její kobylka rozhodla, že se bude raději slunit než skákat.

Když tak vyšla její lež najevo, rodiče jí nevyčinili ani ji nijak nepotrestali. Pan Beresford se však na dceru podíval se smutným pohledem v očích a řekl: „Velice jsi mě zklamala, Lucille.“

Použil celé její jméno – což nikdy nedělal – a Lucy se ještě nikdy necítila hůř. Od oné chvíle se rozhodla, že se bude vyhýbat nepravdivostem tak dlouho, co bude živa.

O osm let později, ve zralém věku devatenácti let, byla Lucy hrdá na to, že stále ještě tento slib dodržovala, ačkoli v určitých situacích bylo třeba velice kreativního uvažování, aby dokázala říkat pravdu. Byl to třeba případ paní Manningové, kterou potkala, jak spěchá z kloboučnictví s novým kloboukem na hlavě. Ten výtvor měl zvlášť širokou krempu, jež povlávala kolem hubeného a hranatého obličeje paní Manningové, a navíc z něj do všech směrů splývala pestrá modrá pera, takže vypadala jako natřásající se páv.

Spatřila Lucy a pospíšila k ní. „Co si myslíš o mém novém klobouku, Lucy? Právě ho dovezli z Londýna, kde, jak jsem slyšela, jdou takové na dračku.“

Místo aby paní Manningové doporučila, aby tu věc nechala okamžitě poslat zpátky do Londýna, vřele odpověděla: „Je skutečně ohromný, paní Manningová. Vsadím se, že budete středem pozornosti všude, kam vkročíte.“

Zářící paní Manningová popleskala Lucy po ruce. „Ty jsi vždycky takový drahoušek.“ A odcházela s tím strašlivým kloboukem a zářivým úsměvem.

Lucy pokračovala dál také s úsměvem a byla šťastná, že se může stále ještě počítat mezi pravdomluvné. Kdyby byl její otec dosud naživu, byl by na ni hrdý.

O dva dny později, za chladného březnového rána, měla slečna Lucy Beresfordová tu smůlu, že potkala gentlemana, který ji vyprovokoval k tomu, že udělala něco, co by ohromně rozrušilo její matku a co způsobilo, že se otec jistě obracel v hrobě.

Poprvé od chvíle, kdy pronesla před osmi lety svůj slib, jí nestačila tvůrčí úprava skutečnosti ani milosrdná lež. Ne, to co vyšlo z Lucyiných úst, nebylo nic menšího než nebetyčná faleš.

2

„Prodat?“ Erasmus Graham, dlouholetý správce Tanglewoodu, prudce trhl uzdou, až se jeho šedák zastavil. Štětinaté obočí se mu nad vyvalenýma očima spojilo vjedno. „Vy chcete prodat Tanglewood, můj pane?“

„Myslím, že přesně to jsem řekl, ano.“ Colin Cavendish, pátý hrabě z Draysonu, stáhl krempu klobouku víc do obličeje, aby byl lépe chráněn před mrznoucím deštěm. Přestože měl na sobě těžký jezdecký plášť, začínal mrznout. Možná že neměl posílat svého komorníka už ráno do Londýna. Kdyby počasí před několika hodinami nevypadalo tak přívětivě, nikdy by to neudělal. Vlhké oblečení se bez pomoci svlékalo velice špatně.

Colin si povzdechl a rozhlédl se po rozlehlém panství. Uvažoval, co dědeček viděl na tomto strohém a nepřívětivém kusu země. Pod hustými, temnými mračny probleskovala mezi přerostlými stromy v chladném mrholení velká kamenná budova – Tanglewood Manor. Obraz, který vytvářela, ho přímo dusil, takže pocítil náhlou potřebu uvolnit si límec.

Nebylo divu, když matka trvala na tom, že bude vychovávat své děti v kouzelném rodovém domě v essexském Danbury. „Pane, ten dům vlastní vaše rodina po čtyři generace. Váš otec kdysi šplhal po těchto stromech a chytal ryby v potocích pod nimi. A vy si ho nyní přejete prodat!“ Erasmus stále ještě zamračeně hleděl na ono sídlo, přestože ho klobouk před deštěm moc nechránil.

„Není zaštítěný dědickým zákonem, takže ano, přesně to mám v úmyslu.“ Hrabě ukázal rukou k zámečku. „Těch několik sloužících, které tu zaměstnáváme, není schopných ho udržovat v pořádku, celé panství sotva něco vynáší a od Essexu je velice vzdálené. Potřebujeme ho prodat, dokud je to ještě možné.“

„Mohl byste se sem načas vrátit a opravit to tady,“ navrhl správce.

„Z jakého důvodu? Aby ten dům mohl být prázdný dalších dvacet let?“

„A co ctěný pan James? Nebo lady Charlotta či lady Harriett? Nechce tu žít žádný z vašich sourozenců?“

Hrabě se chmurně zasmál při představě, jak by se tu Charlotta cítila – dva dny cesty od Londýna. Považovala by to za nejhorší druh vězení. „Charlotta a James dávají přednost radostem a pozlátku hlavního města a Harriett má stejně jako matka ráda Danbury.“

„Jestli lady Harriett dává přednost venkovu, možná…“

„Matka by o tom nechtěla ani slyšet, Erasme. Je to příliš daleko od Danbury. A jistě znáte lady Draysonovou natolik, abyste věděl, jak umí být přesvědčivá. To díky jejímu naléhání jsme se odstěhovali z Askernu. Nemá cenu se s ní přít. Ať se vám to líbí, nebo ne, Tanglewood bude brzy prodán a přestane mi patřit.“

Erasmus se ošil v sedle a těžce si povzdechl. „Byl jsem si jistý, že jste přijel s lepšími zprávami, můj pane. Vždyť proč byste se sem vypravil jenom proto, abyste mě instruoval, že to mám prodat?“

Arabský kůň hraběte zabočil do strany, zjevně už toužil dostat se z deště do sucha stejně jako jeho pán. „Měl jsem nějaké jednání v Lancashiru, takže to nebyla tak zbytečná cesta. A jak jste prohlásil už předtím, tohle místo něco znamenalo pro otce i dědečka, takže jsem nejspíš chtěl vidět, jestli vyvolá nějaké dojímavé vzpomínky i u mě. Bohužel mi stačil jediný pohled, abych se přesvědčil, že jsem měl pravdu. Tanglewood posloužil svému účelu v rodinné historii a zjevně tam také zůstane. Je mi to opravdu líto kvůli vám, ale jsem si jistý, že mohu přesvědčit kupce, aby si vás nechal. Sloužil jste mé rodině opravdu věrně.“

„Kdybych dělal svou práci dobře, možná byste se nehodlal Tanglewoodu tak dychtivě zbavit.“

Hrabě se chtěl co nejdřív schovat před deštěm a vést další rozhovor uvnitř. „No tak, Erasme, nepřidávejte k pochmurnosti tohoto dne ještě sebelítostivé myšlenky. Pro tohle sídlo jste nemohl udělat víc, jak sám dobře víte.“

Muž si utřel nasáklým rukávem čelo, setřel z něj déšť a rozčepýřil obočí. „Já ani tak nelituju sebe, můj pane. Ale co bude s paní a slečnou Beresfordovými? Co se s nimi stane?“

Ta jména Colinovi nic neříkala. „S kým?“

„Se ženou a dcerou zesnulého vikáře. V současnosti žijí ve vdovském domě.“

„Cože?“ Colinův arab zařehtal, aby dal najevo svou netrpělivost, ale hrabě už se o mladého hřebečka nestaral. Trhl uzdou, aby udržel zvíře v klidu. „Kdo schválil takové opatření?“

„Když reverend přede dvěma roky podlehl plicní chorobě, váš otec nabídl vdovský dům jeho manželce a dceři. Od té doby tam sídlí.“

„Proč jsem o tom ještě neslyšel?“ zeptal se Colin.

„Omlouvám se, můj pane, ale domníval jsem se, že to víte. Váš otec…“

„Byl sentimentální hlupák,“ vložil se do toho Colin, kterého víc než trochu rozhodil nejnovější vývoj situace.

„Pane,“ ozval se vyčítavě správce.

Hrabě zavrhl tu výčitku mávnutím ruky. „Víte moc dobře, že stejně jako všichni ostatní jsem měl svého otce rád. Ale už půl roku rovnám hrozný zmatek, který po sobě zanechal, a když už jsem přesvědčený, že je to u konce, zjistím, že pronajal vdovský dům u sídla, které chci prodat tak rychle, jak jen to bude možné. Dokonce i svatého by to rozčililo, Erasme, a já nejsem žádný svatý.“

„Já vám rozumím, můj pane.“

Hrabě si vzdychl, zatímco zvažoval své možnosti. Tato zpráva samozřejmě všechno zkomplikovala. Beresfordova rodina se bude muset odstěhovat někam jinam ještě předtím, než se panství prodá. Ale jak dlouho to bude trvat? „Jakou dohodu učinila paní Beresfordová s mým otcem? Existuje nějaká písemná smlouva?“

„Ne, můj pane. Váš otec s nimi udělal pouze ústní gentlemanskou dohodu. Přijel z Danbury na pohřeb a já nikdy nezapomenu, jak vzal ruku paní Beresfordové do své a řekl: ‚Dokud budu žít, máte svůj domov ve vdovském domě v Tanglewoodu.‘“ Správce hleděl na hájek, za nímž se podle soudu hraběte nacházel vdovský dům.

Hrabě ulehčeně vydechl. Konečně nějaká dobrá zpráva. „Takže neexistuje nic písemného.“

Erasmus vrhl na hraběte výmluvný pohled a zjevně si neuvědomoval, že se mu v očích objevily slzy. „Vy je máte v úmyslu vyhodit?“

„Pokud mi nenajdete kupce, který by byl ochotný koupit sídlo i s nájemníky ve vdovském domě, nevidím žádnou jinou možnost.“

„Udělám, co budu moct, abych takového kupce našel, můj pane.“

Hrabě se nevesele zasmál. „Jenom jsem žertoval, Erasme. Nejspíš by trvalo roky, než bychom takového kupce našli, a já nejsem ochotný věnovat tomu tolik času. Už jsem se rozhodl. Dámy Beresfordovy si budou muset najít jiné bydlení co možná nejdříve. Můžete jim říct, že mají měsíc na to, aby dům vyklidily.“

„Měsíc! Můj pane…“

Hrabě zvedl ruku. „Tak dva měsíce a už o tom nebudeme mluvit.“

Správce zavrtěl pomalu, ale rozhodně hlavou. „Já to neudělám, můj pane. Nebudu tím, kdo řekne paní Beresfordové a její dceři, že si musejí hledat bydlení někde jinde.“ Podle rozhodného sevření čelistí bylo hraběti jasné, že to správce myslí vážně.

Colin na něj varovně pohlédl. „Můj otec o vás mluvil velice pochvalně, když byl ještě naživu, Erasme. Nedávejte mi důvod, abych vás musel propustit.“

„Nechám se raději vyhodit, než abych jim přinesl takovou novinu, můj pane.“

Hrabě nahlas vydechl, zatímco kůň pod ním úzkostlivě tancoval. „Dobrá. Jakmile dořešíme všechny věci tady, odjíždím do Londýna. Až tam dorazím, řeknu svému právníkovi, aby jim napsal…“

„Teď jste tady, můj pane,“ prohlásil správce. „Proč neurychlíte věci tím, že jim to řeknete sám? Považoval bych za správné, abyste jim to oznámil osobně.“

Colin o správcových slovech uvažoval. Byl by to jistě nepříjemný rozhovor, nebyl by však první, který kdy uskutečnil. A ačkoli to hrabě odmítal přiznat, Erasmus měl pravdu. Dámy Beresfordovy si zasloužily, aby tu zprávu vyslechly přímo od něj.

„Tak dobře, Erasme,“ pravil nakonec. „Řeknu jim to sám.“ Jakmile jim to vysvětlí sám hrabě, musejí pochopit, proč je třeba panství prodat a proč se ony musejí odstěhovat. Celé to lze uskutečnit ještě před večerem, a on se tak dostane blíž k dořešení majetku, který mu byl k ničemu.

3

Lucy drhla na kolenou zvlášť tvrdošíjný flek na kuchyňské podlaze, když zadními dveřmi vešla jediná služebná, kterou si dámy Beresfordovy mohly dovolit. Malá a hubená Georgina se světlými vlasy schovanými pod obnošeným slámově zbarveným čepcem byla vždy pro Lucy víc kamarádka než služebná.

Georgina okamžitě postavila košík s nákupem, který přinesla, a pospíšila si k Lucy. Sukně měla mokré od deště. „Slečno Lucy, tohle byste neměla dělat!“

Lucy si sedla do dřepu a zhluboka se nadechla. Naplnila si plíce vzduchem, který podle ní zůstával v kuchyni až příliš dlouho. „A co bych měla dělat, Georgy? Předstírat, že se zabývám vyšíváním nebo hrou na klavír? Víš až moc dobře, že zrovna neoplývám těmito nadáními očekávanými u dobře vychovaných dívek, a kromě toho se nedá očekávat, že jeden člověk stihne všechno, co je tady třeba udělat. Pracuješ až moc tvrdě. Proto je jenom správné, že bych ti měla občas pomoct.“ A mimo to, pomyslela si Lucy, je docela zajímavé hrát si na služebnou, zvlášť za takového ošklivého dne, kdy musí zůstat doma. Jelikož matka odjela k sestře, aby jí pomohla při porodu, Lucy si mohla dělat, co chtěla, a ačkoli se Georgina snažila říkat jí, jak se má chovat, nemohla na tom trvat.

„Já rozhodně nedělám víc než každý v mém postavení,“ odtušila Georgina, „a vy máte spoustu talentů vyhrazených slušně vychovaným dívkám.“

Lucy tázavě zvedla obočí. „Jako například?“

Georgina zvedla Lucy na nohy bezpochyby proto, aby zatím dokázala vymyslet alespoň jeden Lucyin takzvaný „talent“.

„Vždycky si ráda přečtete dobrou knihu,“ odpověděla jí po chvíli.

Lucy si škádlivě přitiskla prst na rty. „Pšt, Georgy. O tom raději nemluv. Byla bych nerada, kdyby mě lidé pokládali za příliš vzdělanou.“

Georgina vytrhla rejžák Lucy z ruky a hodila ho na stůl. „Lepší vzdělaná dáma než služka, slečno. A ta skvrna na podlaze už tu byla, když jsme sem přišli. Ta nezmizí, ať ji drhnete sebevíc. Takže teď sundejte zástěru a čepec a pokuste se zase jednou chovat tak, jak máte. Ve městě se říká, že by sem měla brzy přijít nějaká návštěva. Řekl mi to sám pan Graham.“

Lucy si nechala zástěru uvázanou kolem pasu a položila dlaň na stůl. „Ach, to je švanda. Není to nějaký bohatý, dávno ztracený příbuzný, co myslíš?“

„Ne.“

„Tak konstábl v honbě za zlosynem?“

Georgina se tomu zasmála. „Myslím, že ne, slečno.“

„Tak možná svobodný gentleman, který zaslechl o mých… nadáních a milé povaze a přichází se mi dvořit? Ano, určitě to bude něco takového,“ dělala si Lucy legraci a vyklepávala ze zástěry prach. „Myslím, že nejlepší bude, když mě uvidí, jaká skutečně jsem, že, Georgy?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

1

2

3