Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Penny Reid: Neandrtálka hledá člověka

Vydání první

Copyright © 2013. Neanderthal Seeks Human by Penny Reid.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2247. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Neanderthal Seeks Human

vydaného v roce 2013

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Zuzana Řeháková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Penny Reid

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1038-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1039-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Penny Reid

Neandrtálka hledá člověka

Mému počítači. Bez tebe bych to nenapsala.

Softwarovým vývojářům zodpovědným za kontrolu pravopisu: Jste mí hrdinové.

Karen. Snad tě to rozesměje a budeš na to hrdá.

Mým čtenářům (všem vám třem).

Děkuji vám.

1. kapitola

Na záchodě jsem se už přestala ovládat.

Seděla jsem na toaletě a začala panikařit, když jsem si všimla hřbitova z prázdných roliček od toaletního papíru. Hnědé válečky byly pečlivě vyskládány vertikálně tak, aby na plochém lesklém povrchu nerezového držáku na toaletní papír vytvořily půloblouk. Jako by se tady na dámských záchodech najednou zjevila miniatura Stonehenge z recyklovaného papíru, památník na všechna vyprazdňování posledních dnů.

Bylo kolem půl třetí odpoledne, když se můj den přenesl z roviny špatný jako country písnička do roviny téměř sousedící se špatný jako vánoční přání od tety Ethel. Loni nám tetička Ethel s upřímností sobě vlastní napsala o dně strýčka Joea a své jedné… ne, vlastně dvou autonehodách, novém závrtu na jejich zahradě, jejich hrozícím vystěhování z karavanového parku a o rozvodu sestřenice Serene. Na druhou stranu sestřenice Serene se rozváděla snad každý rok, takže se to do každoročního výčtu všech příšerných katastrof ani nedalo počítat.

Nadechla jsem se a zalovila v držáku, chtěla jsem nahmatat papír, a našla jsem jenom další prázdnou roli. Sklonila jsem se do poněkud nepohodlného úhlu a pokusila se nahlédnout do hlubin držáku. Doufala jsem, že se v něm někde výš skrývá dosud neviděná role. K mému zoufalství byl držák přece jenom prázdný.

„Do prdele,“ napůl jsem zašeptala, napůl zasténala a pak se svému neúmyslnému vtipu sama zasmála. Vzhledem k mojí současné situaci byla ta kletba docela přesná. Na rtech se mi usadil hořký úsměv. Zaskřípala jsem zuby a znovu si pomyslela ta slova, která se mi hlavou honila celý den:

Nejhorší. Den. Ze všech.

Byl to, a teď to vážně není žádný dvojsmysl, den na hovno.

Jako ve všech dobrých country písničkách to začalo jedním nevěrníkem. V té písničce nebyl „podváděným“ nikdo jiný než já a tím „nevěrníkem“ byl můj přítel Jon. Na jeho zálety jsem přišla díky tomu, že jsem v zadní kapse jeho džínů objevila prázdný obal od kondomu, zrovna když jsem se, coby svědomitá a pitomá přítelkyně, rozhodla, že mu pomůžu a vyperu jeho oblečení spolu s mým.

Pomyslela jsem na následnou debatu, k níž došlo poté, co jsem mu nalezený obal od kondomu připlácla na čelo. Nemůžu si pomoct, ale Jon měl v jedné věci pravdu: Rozčílilo mě, že mě podvedl, nebo mě zklamalo, že byl tak hloupý, že když se chystal kondom použít, obal strčil do kapsy? Přinutila jsem se vybavit si, co jsem mu toho rána řekla.

„Myslím to vážně, Jone. Jaký člověk něco takového udělá? Kdo si pomyslí: Podvedu svoji přítelkyni, ale jsem příliš společensky svědomitý na to, abych obal odhodil na zem – nebo, bůh nedopusť, do koše.“

Zadívala jsem se na modrobílé dveře kabinky, kousala se do rtu, zvažovala svoje možnosti a přemýšlela, jestli by nevadilo, kdybych tu zůstala zavřená až do večera. Upřímně řečeno právě teď mi připadalo, že zůstat tu i do konce života je docela dobrý nápad vzhledem k tomu, že jsem stejně neměla kam jít.

Byt, kde jsme s Jonem bydleli, patřil jeho rodičům. Trvala jsem na tom, že budu platit nájem, ale můj ubohý příspěvek pěti set dolarů a polovina energií nejspíš nepokryly ani jednu šestnáctinu ceny bytu v centru města se dvěma ložnicemi a dvěma koupelnami.

Jedna moje část nejspíš vždy tušila, že mě podvádí, že je až moc dobrý na to, aby to byla pravda. Představoval všechno, o čem jsem si vždy myslela, že od muže chci (a co jsem u mužů stále hledala). Byl chytrý, vtipný, milý, slušný ke své rodině a pohledný takovým tím hezounkým způsobem. Sdíleli jsme téměř totožné názory na politiku a náboženství, měli jsme stejné hodnoty, a dokonce i vyznání.

Smířil se s mými výstřednostmi, dokonce řekl, že jsem „roztomilá“, přestože jsem o sobě častěji slyšela spíš slovo „divná“.

Dělal různá romantická gesta. Dvořil se v době, kdy bylo dvoření považováno za překonané. Na vysoké, než jsme spolu začali chodit, mi psával básně, a byly to dobré básně, k aktuálním tématům, týkaly se mých osobních zájmů a odrážely tehdejší politickou situaci. Zahřály mě u srdce, avšak nepřinutily mě vybuchnout citem k němu. Na druhou stranu nejsem typ ženy, jíž by city jakkoli vybuchovaly.

Největší rozdíl mezi námi však spočíval v tom, že pocházel z bohaté rodiny – hodně, opravdu hodně bohaté rodiny. Od samého začátku to představovalo trn v patě našeho vztahu. Pečlivě jsem počítala všechny výdaje a poctivě si rozepisovala svůj měsíční rozpočet. On si kupoval, cokoli chtěl a kdykoli chtěl.

Jakkoli se mi to příčilo přiznat, měla jsem takové podezření, že mu hodně dlužím. Vždy jsem uvažovala, jestli on nebo jeho táta, který po mně chtěl, abych ho oslovovala Jeffe, ale kterého mi bylo příjemnější oslovovat pane Holesome, zatahal za nitky, díky kterým jsem se mohla ucházet o své současné místo.

Dokonce i po naší dnešní ranní hádce, která se poprvé během našeho vztahu blížila tomu, co by se dalo označit jako hádka, mě ujistil, že bych tu mohla zůstat, že bych tu měla zůstat a že chce všechno vyřešit. Oznámil mi, že se o mě chce postarat a že ho potřebuju. Zaskřípala jsem zuby, zatnula čelist a rozhodla se.

Ani náhodou jsem s ním nehodlala zůstat.

Bylo mi jedno, jak je chytrý, vtipný nebo trpělivý. Nezáleželo mi na tom, jak jsem byla přesvědčená, že jeho smířlivý přístup k mým výstřednostem znamenal, že je ten pravý, ani jak bylo fajn nemuset se stresovat, jak zaplatím ty šílené chicagské částky za nájemné, a tedy jsem mohla peníze utrácet za lístky na baseballová utkání mých milovaných Cubs, za komiksy a značkové boty. Absolutně jsem s ním nehodlala zůstat.

Ani náhodou.

Hrudí se mi začalo šířit nepříjemné horko, které jsem se snažila celý den potlačovat, a hrdlo se mi sevřelo. Z dávkovače na mě zírala role od toaleťáku, která se stala tou slavnou příslovečnou poslední kapkou. Odolávala jsem náhlému nutkání vytrhnout ji z držáku a pomstít se jí tím, že ji roztrhám na cucky. A pak bych obrátila pozornost k tomu Stonehengei z prázdných roliček.

Úplně jsem to viděla před očima: Přiběhne ochranka, aby mě vynesla z dámských toalet na padesátém druhém poschodí, kde budu sedět mezi kousky rozcupovaných roliček od toaleťáku, s kalhotkami stále u kotníků, a budu vyčítavě řvát na svoje kolegy: „Příště tu roli vyměňte! Vyměňte tu roli!“

Zavřela jsem oči. Škrtněte to – na svoje bývalé kolegy.

Dveře od kabinky se zvlnily, jak mi do očí vhrkly slzy, zároveň mi ze rtů unikl tichý smích. Bylo mi jasné, že pomalu přecházím do neznámých vod šílenství.

Jak to tak v country písničkách bývá, celá tragédie se přede mnou pomalu, ale jistě vynořila, zatímco jsem si v duchu odškrtávala vše, co se dnes přihodilo:

Nepoužila jsem kondicionér, tím pádem moje vlasy připomínaly šílené načechrané vrabčí hnízdo: Hotovo.

O mříž od kanálu jsem si zlomila podpatek nových bot: Hotovo.

Vlakovou stanici uzavřeli kvůli neplánované opravě: Hotovo.

V přeplněném výtahu mi někdo vrazil do ramene a mně vypadla kontaktní čočka: Hotovo.

Vylila jsem si kávu na svoji nejlepší a nejoblíbenější bílou halenku: I tohle si můžu odškrtnout ze seznamu.

A nakonec si mě zavolal šéf a oznámil mi, že mě musí propustit. Definitivně hotovo.

Právě z tohoto důvodu jsem jen nerada uvažovala nad osobními problémy – vyhýbání se tématu a ignorování bolavých myšlenek a raněných citů je mnohem bezpečnější. Nesmutnila jsem – ne doopravdy a celým srdcem – od smrti mojí mámy, a žádný chlap, žádná práce ani série katastrofických událostí mě k tomu teď nepřiměje. Koneckonců se s tím během života srovnám.

Nebo si to aspoň musím namlouvat.

Nejdřív jsem se pokusila vlhkost z očí zahnat mrkáním, ale pak jsem je zavřela a – už snad potřetí během dnešního dne – využila uklidňující techniku, kterou jsem se naučila během povinného roku studia psychoanalýzy dospívajících. Představila jsem si, jak vztek, bolest a rozjitřené zbytky svojí příčetnosti balím do obrovské barevné plážové osušky. Potom jsem ten uzlík vložila do krabice. Krabici jsem zamkla a umístila ji na horní polici v šatníku. Zhasla jsem v šatníku světlo. Zavřela jsem dveře.

Tím jsem z dnešní situace odebrala emoce, aniž bych se vyhýbala realitě.

Polkla jsem, tedy po několika neúspěšných pokusech a s velkou námahou, a konečně se mi podařilo potlačit hrozící příval beznaděje, takže jsem otevřela oči. Shlédla jsem na sebe a zadívala se na to, jak vypadám: měla jsem půjčené růžové žabky, kterými jsem nahradila rozbité lodičky od Jimmyho Chooa, šedou sukni po kolena se skvrnami od kávy, vypůjčené a příliš malé červené triko s hlubokým výstřihem do V místo svojí oblíbené bavlněné halenky a na hlavě obrovské neplánované afro.

Staré brýle s černými obroučkami, kterými jsem nahradila ztracené kontaktní čočky, jsem si postrčila výš na nose. Navzdory svému pochybnému módnímu nestylu jsem se teď už cítila klidněji a pod kontrolou.

Teď, tady v té kabince, se mě jako chladná propast zmocňovala otupělost. Věděla jsem, že problém s toaletním papírem se dá vyřešit. Odhodlaně jsem narovnala ramena.

Všechny moje ostatní problémy však budou muset počkat. Ne že by se někam chystaly zmizet.

Zatímco jsem se blížila ke svému pracovnímu stolu – škrtněte to, k bývalému pracovnímu stolu – divila jsem se, proč mě všichni tak zvědavě pozorují. Postávali kolem mojí kóje a sledovali mě vytřeštěnýma očima. Drželi se v akorátní vzdálenosti: dost blízko na to, aby viděli můj ostudný pád, ale dost daleko na to, aby se to dalo považovat za společensky přijatelnou vzdálenost. Uvažovala jsem, co takový způsob chování o mém vlastním živočišném druhu vypovídá. Napadlo by mě nějaké přesné přirovnání mezi takovýmhle chováním lidí a nějakým jiným druhem živočišné říše?

Možná jako žraloci, kteří krouží kolem, sotva ucítí kapku krve? Představila jsem si, že v téhle analogii by žraloci doufali, že budou hodovat na mém dramatu, zoufalství a nepříjemném pocitu. Poddala jsem se své etnografické zvědavosti a zadívala se na skupinku, která postávala poblíž. Už jsem ani necítila stud, který by měl můj odchod doprovázet. Místo toho jsem se rozhodla pozorovat pozorovatele. Zkusila jsem vyčíst z jejich tváří jednotlivá vodítka, chtěla jsem vědět, v co doufali, že získají nebo čeho dosáhnou.

Vše jsem sledovala s odstupem a snažila se o nezaujatý postoj.

Dunění blížících se kroků jsem vůbec nezaregistrovala, ani jsem si nevšimla, že se rozhostilo ticho, dokud mi na rameno jemně, ale pevně nepoklepaly dva dlouhé prsty. Otočila jsem se, neochvějně, avšak překvapeně, a přejela jsem pohledem od ruky, nyní na mém loktu, přes silnou paži, kulatou křivku svalnatého ramene, přes hranatou čelist a bradu, až se moje oči střetly s dechberoucím pronikavým modrým pohledem sira Krasavce McFešáka.

Trhla jsem sebou.

Teda spíš to bylo trhnutí následované zašklebením. A ten muž se ve skutečnosti nejmenoval Krasavec McFešák. Jeho jméno jsem nevěděla, ale poznávala jsem v něm jednoho z odpoledních bezpečáků, kteří měli na starost ostrahu této budovy a kterého jsem posledních pět týdnů neškodně a obdivně tak trochu sledovala.

Jeho jméno jsem nezjišťovala, protože jsem měla přítele, navíc McFešák byl asi o dvacet tisíc lig mimo moji ligu (aspoň co se týkalo vzhledu) a, aspoň podle mojí kamarádky Elizabeth, byl pravděpodobně gay. Elizabeth mi kdysi řekla, že muži, kteří vypadají jako McFešák, mají obvykle zájem jenom o jiné muže, kteří vypadají jako McFešák.

Kdo by se jim taky divil?

Častěji, než by mi bylo příjemné přiznat, jsem si všímala, že patří mezi ty, kdo se rozhodli, že budou až příliš pohlední – jeho dokonalý vzhled by neměl být od přírody možný. Nešlo jen o to, že to byl hezký chlap – byla jsem si jistá, že v šatech by mu to neslušelo tolik jako devětadevadesáti procentům žen, které znám.

To spíš že působil tak konzistentně. Celý, od dokonale rozcuchaných světle hnědých vlasů přes působivou silnou hranatou čelist až po plné rty, byl naprosto bezchybný. Při pohledu na něj mě zabolelo v hrudi. Dokonce se i pohyboval s nenucenou elegancí jako někdo, kdo se na světě cítí dobře a je si jistý svým místem na slunci.

Připomínal mi sokola.

Naopak já jsem se vždy nacházela někde mezi nervozitou a sterilní lhostejností a elegantní jsem byla asi jako pštros. Pokud jsem zrovna nestrkala hlavu do písku, lidi si při pohledu na mě nejspíš mysleli: To je ale divný pták!

Nikdy jsem se v přítomnosti těch opravdu krásných příslušníků svého druhu necítila příjemně. Proto jsem se taky během těch uplynulých pěti týdnů nedokázala přemluvit, abych se mu aspoň podívala do očí. Vždycky jsem odvracela nebo klopila zrak dlouho předtím, než mohlo hrozit, že bych se mu do očí musela podívat. Už jenom ta představa byla, jako bych se musela dívat do něčeho bolestivě zářivého.

Proto jsem ho obdivovala jen zpovzdálí, jako by byl nádherným uměleckým dílem, jaká vidíte jen na fotografiích nebo vystavené v muzeu za sklem. S kamarádkou Elizabeth jsme o něm láskyplně mluvily jako o Krasavci McFešákovi a jednoho večera, kdy jsme vypily příliš mnoho mojit, jsme ho povýšily na sira Krasavce McFešáka.

A teď, při pohledu skrze moje brýle s černými obroučkami do nekonečných hlubin jeho modrých očí, mé vytřeštěné oči zamrkaly a potáhly se ochrannou mázdrou otupělosti. Bodavý pocit, který se objevil pod mými levými žebry, se rychle změnil ve spalující horkost, která se šířila z mých prstů přes hrdlo až do tváří a za uši.

Proč to musí být zrovna sir McFešák? Proč nemohli poslat plukovníka Hořčici le Knírače nebo lady Břicho von Želé?

Spustil paži a odkašlal si, poté ode mě odtrhl oči a rozhlédl se. Cítila jsem, jak mi rudne obličej, což pro mě bylo naprosto neobvyklé. Sklopila jsem hlavu a v duchu si vynadala.

Cítila jsem se trapně.

Zamyslela jsem se nad jednotlivými událostmi dnešního dne a svými reakcemi na ně.

Věděla jsem, že potřebuju zapracovat na tom, abych vnímala, co se kolem mě děje, aniž bych si připadala přehlcená. Napadlo mě, že jsem dala najevo větší zoufalství nad nedostatkem toaletního papíru v kabince na záchodech a na blízkost pohledného sekuriťáka než nad tím, že mě můj přítel podvedl, což následně vyústilo v to, že jsem se ocitla bez domova a nově i bez práce.

Neuniklo mi, že siru McFešákovi je celá tahle situace stejně nepříjemná, jako by měla být nepříjemná mně. Všimla jsem si, jak se přimhouřenýma očima rozhlédl po sroceném davu. Znovu si odkašlal, tentokrát hlasitěji, a najednou místnost ožila. Všichni se dali nervózně do pohybu a rychle upírali svou pozornost jinam.

Poté, co se naposledy ostřížím zrakem rozhlédl po místnosti, spokojený s účinkem, jaký měl na přihlížející, obrátil svoji pozornost zpátky ke mně. Zadíval se na mě dechberoucíma modrýma očima a jeho výraz jako by zněžněl. Nejspíš soucitem. Bylo to, aspoň pokud jsem věděla, poprvé, kdy se zadíval přímo na mě.

Pozorovala jsem ho každý všední den posledních pět týdnů. Právě on byl důvodem, proč jsem začala chodit na pozdní obědy, protože jeho služba začínala v půl druhé. Právě on byl důvodem, proč jsem si tak často brala oběd do vstupní haly. Právě on byl důvodem, proč jsem v půl šesté ve dnech, kdy se se mnou po práci scházela Elizabeth, postávala ve vstupní hale u arboreta a fontány – sledovala jsem ho skrz mezery mezi kmeny stromů a tropických palem a věděla, že moje kamarádka dorazí nejdřív v šest.

S McFešákem jsme tam chvíli stáli a nejistě se pozorovali. Tváře jsem měla ještě pořád trochu zrůžovělé, divila jsem se však, že mu dokážu oplatit pohled, aniž bych uhnula očima. Možná to bylo tím, že jsem předtím vložila všechny svoje pocity do neviditelné krabice, kterou jsem uložila do neviditelné skříně ve své hlavě. Možná to bylo tím, že jsem si uvědomila, že náš společný čas se chýlí ke konci a že kvůli čerstvé ztrátě zaměstnání právě nadcházejí poslední okamžiky mého slídilství. Ať už za to mohlo cokoli, neodvrátila jsem se.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola