SLUNCE NA SNĚHU

Ivana Prokopová

SLUNCE

NA SNĚHU

Copyright © Ivana Prokopová, 2018

Cover © Lukáš Tuma, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-7757-164-9

ISBN 978-80-7557-661-3 (ePub)

ISBN 978-80-7557-662-0 (mobi)

ISBN 978-80-7557-663-7 (pdf)

Básníkem může být každý.

Stačí jen poslouchat Vesmír,

zachytit jeho slova a myšlenky

a napsat je ve verších.

I. P.

VŠUDYBYL

Kdesi, kdysi, mezi ničím a čímsi,

uprostřed světa, jednoho léta,

žil, byl Všudybyl.

A protože už všude byl

a všechno viděl, o čem snil,

po nepoznaném zatoužil.

Nebylo včera, dnes a ani zítra toho dne

myšlenka Všudybyla napadne,

z ničeho nic si něco umane

poznané z nepoznaného že dostane.

A bloumá sem a zase tam,

odkudsi nikam chodí jen tak sám,

až našel v trní bílý růže květ,

zeptá se květu, zda by mohl přivonět.

Všudybyl náhle cítí nepoznaný cit

a s květem růže bílé chce se konejšit.

O lásce nepoznané počal snít,

všude chce být a všechno vědět,

všechno mít.

Však růže sevře z trnů objetí

a lapí Všudybyla vzápětí,

marně se snaží z trnů vymanit,

proč láska bolí, chtěl by pochopit.

Zašeptá tiše bílé růže květ:

„láska… může i zabíjet.“

MELODIE STROMŮ

Náhle přišel vítr z hor,

větve stromů se rozkývaly

a v údolí stínů jako sbor

svou píseň stromy zazpívaly.

Na cestě z hor slyšel ji Kdosi,

v údolí stínů na chvíli se zastavil,

melodii čistou jako kapka rosy

o které kdysi dávno snil.

V té písni bylo slunce žhavé,

rozpalující tváře kamenům do běla,

a kapky deště jako perly pravé,

pěna, co na hladině řeky ulpěla.

Byla tam krása jitra při svítání

a temno noci, mír a klid

a něha v tichém rozjímání,

ve hvězdách čistý jasný svit.

Byla tam vůně lučních květů,

kvetoucích z jara v údolí

a jemný vánek při motýlím letu,

vysoké skály a křídla sokolí.

Ten Kdosi splynul s melodií,

v pomalých krocích víří prach

a tóny tklivé v jeho srdci bijí

jak zvony světa na poplach.

Tak nechal plynout nekonečný čas,

v údolí stínů nalezl svůj klid,

prach z cesty setřel ze svých řas,

aby směl pomíjivost uchopit.

Usedl, opřen zády o vrásčitý kmen

statného stromu v údolí,

dal melodii na tisíce jmen,

krásnější není v širém okolí.

V údolí stromy tichou melodii pějí,

vítr se houpe v statných korunách

a tklivé tóny v melodii znějí

tak blízko, téměř na dosah.

JMÉNO

Slyším tmu a vidím ticho.

Jak hluboká je propast nade mnou!

Hledám v ní hvězdy,

které by prozářily cestu odnikud nikam.

Plameny ohně mrazí moje ruce

a příboj oceánu spaluje má chodidla.

Cesta je prázdnem bez konce a bez začátku,

nikdo nikde.

Neslyším žádnou tvář, oči, úsměv.

Nevidím žádné slovo.

Jsem tu jen já.

Jmenuji se OSAMĚLOST.

SLUNCE NA SNĚHU

Všude je ještě zimní chlad,

vítr se válí v bílých závějích,

ještě se nechce paní Zimě spát,

jen někde na pomezí taje sníh.

Za jasné noci hvězdy svítí

jakoby v tanci kolem měsíce,

a stříbro ve sněhu se třpytí,

v odlesku noci je ho nejvíce.

A zrána slunko dýchne do závějí

není to vážně žádný hřích,

na jarní tání se sněhem si hrají,

v potůčcích tančí bílý sníh.

Odchází tiše ze zimního kraje,

droboučké stopy nechal za sebou,

maličké křehké bílé květy,

nazvané po něm sněženkou.

Sněženky bílé, celé se chvějí,

tančit by chtěly tak jako sníh,

svázané stužkou v kytici se hřejí,

ukryté před chladem ve dlaních.

ROSA

Slzy smutniček…,

noc je zachytila ve stéblech trávy

a zavřených květech sedmikrás.

Ráno je najdeš rozházené v louce jen tak,

zlatému slunci napospas.

Jdeš loukou opatrně a přesto drobné zářící perly

ulpívají na lemu tvých džín,

po chvíli se ztratí, slunce zakryje černý mrak

a z mraku přelétne na louku temný stín.

Jaká škoda těch třpytivých perel!

Chtělas je vložit do náušnic pro jejich krásu

a dát je do uší,

na památku černé noci,

smutničkám a duchům, jež nejsou bez duší.

TEMNÉ DUŠE

Kostel je temný, samý stín, jen svíce,

plamínky hřejivé a něžné

hladí mnichům bledé líce,

postavy halí černé plátno režné

a na oltáři s květy povadlými

leží šedý prach,

tak jako mocný mezi bezmocnými,

tak jako slzy na řasách.

Vteřinu po vteřině

bílé lilie uvadají,

odevzdaně a nevinně

prsty rukou se proplétají

v modlitbě černých mnichů

v tom pronikavém tichu…

Srdce výmluvná jsou,

kostel zahalen chladnou tmou,

sepjaté ruce v klíně složené,

oltář – vytesán z kamene.

A nad oltářem kříž,

mnichům se zdá být Svaté blíž.

Mezi zdmi chladného kostela

své duše zvedají z černého popela,

slova, jež nejsou nesmělá,

černých mnichů tiché vyznání…

Bez hříchu není pokání.

KLUK A BALERÍNA

Prší. V kapkách deště mizí prach a špína,

z dlážděných chodníků chodci poslední,

a na náměstí prázdném malá balerína

tak něžná, bílá, nevšední,

stojí vprostřed chladných louží

a k nebi drobné ručky vzpíná.

Jako ptáci za letu když krouží,

chce vznést se v tanci křehká balerína.

Déšť padá na chvějící se listí stromů,

kde právě zívá unavený čas,

po šikmých střechách sklouzne dolů

v droboučkých kapkách mnohem snáz.

A v pravidelném rytmu na náměstí,

uprostřed města bez lidí,

tam malé baleríně prší štěstí

a ptáci pod oblaky tiše závidí.

Prší a malý černooký kluk se dívá,

spatřil ji vprostřed deštné clony,

slyšel, jak déšť si píseň zpívá,

do zpěvu přidal vlastní tóny.

„Proč tančíš v dešti,“ tiše ptá se.

„Andělé pláčou, nevidíš,“

a balerína skrývá rozechvění v hlase,

když šeptá: „V jejich slzách tančit smíš.“

Na špičkách tančí balerína bledá,

malý kluk tleská do dlaní,

andělské oči v šedém nebi hledá

těší se na kouzelné setkání.

Déšť tichou hudbu připomíná,

z nebe se snesla duha k dětským snům

a malý kluk a křehká balerína

uprostřed louží tančí andělům.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

VŠUDYBYL

MELODIE STROMŮ

JMÉNO

SLUNCE NA SNĚHU

ROSA

TEMNÉ DUŠE

KLUK A BALERÍNA