Jane Yolen

Mapa kostí

Originální název: Mapping the Bones

Vydáno u Philomel Books, an imprint of Penguin Random House

LLC, New York 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 by Jane Yolen

Translation © Petra Pechalová 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8743-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8744-4 (mobi)

Jill a snídani, během níž se myšlenka zrodila.

Debby a Bobovi, neboli zaplétačům zápletky, kteří dali věci do pohybu.

Heidi, jež strávila četbou rukopisu celé letní prázdniny.

Mému kroužku povzbuzovatelů aneb klubu mých nejvěrnějších kritiků.

Amelii a Caroline, které mi pomohly vymyslet název.

A také Elizabeth, jež se postarala, abych držela směr.

– Jane Yolen, napsáno na Wayside Farm a Phoenix Farm, 2013–2016

Gittel vzpomíná

Já a můj bratr Chaim jsme vylezli z matčina lůna skoro ve stejný čas, třebaže on byl o několik minut rychlejší. Byl tak potichu, že i přes oslepující světla a plácnutí do zad si mladá sestřička myslela, že je mrtvý. Pevně ho zabalila a odložila stranou, protože nebylo času nazbyt. Už jsem se hrnula ven já a vřískala jsem na celé kolo.

Každý přiběhl, aby se na mě podíval – doktor, dvě sestry i doktorův asistent. Každý chtěl u porodu být. Dvojčata nebyla tak běžnou záležitostí, jako je tomu dnes. Takže Chaim zůstal stranou úplně sám – podle všech na porodním sále byl můj bratr mrtvý.

Ale jakmile zaslechl můj křik, zakňoural mi v odpověď a začal sebou kroutit. Hlavní sestra se otočila, chvíli na něj hleděla a pak přísně mladou sestřičku okřikla: „Přineste toho chlapce!“

Jako batole si dával s mluvením načas. Přesto jsem ho nemilovala o nic méně. Spíše naopak. Vyvinuli jsme si vlastní jazyk, který naši nikdy nerozluštili a my jim jeho tajemství nikdy neodhalili. Sestával z tajných posunků. Z rychlých, krátkých sledů gest. Používali jsme ho celý život, hlavně během oněch nebezpečných časů. Tak jsem vždycky věděla, co se mu honí hlavou. A když bylo potřeba, tlumočila jsem mu. Chaim mi jednou řekl, že když jsem mluvila za něj, dokonce i když jsme byli malí, celá jsem se proměnila. Bojovně jsem se naklonila dopředu a hlas položila o něco níž. „Drsňačka,“ říkal tomu. „Nasadilas svůj drsný hlas. Jako nějaký plášť.“

Můj dědeček z taťkovy strany, také Chaim, byl slabý na plíce a zemřel v nemocnici jen měsíc předtím, než jsme se s Chaimem narodili. Odešel při záchvatu kašle.

Babička proplakala celé měsíce – takhle mi to alespoň mamka vyprávěla. Sedávala ve velkém houpacím křesle v ložnici u okna a hodinu brečela, pak hodinu spala a pak znovu brečela. Dědečka přežila jen o dva měsíce, přesto to stačilo k tomu, aby nás s Chaimem pochovala v náručí a stihla říct, jaká jsem to hodná holčička, takový andílek. Stačilo to k tomu, aby mamku s taťkou požádala, aby mě pojmenovali po ní. Jmenovala se Gittel. Znamená to „dobrý“ nebo také „hodný“. Teď mi přijde, že jsem se vždycky snažila být hodná holka, přestože se význam těchto slov časem poněkud posunul.

V naší tradici bývá dítě obvykle pojmenováno po zesnulém příbuzném, my se však nikdy nenechávali židovskými zvyklostmi příliš svazovat. Kromě toho nás bobe zjevně pomalu opouštěla, a proto jsem její jméno nakonec dostala.

Chaima nepojmenovali hned. Byl menší a slabší než já, a navíc tak tichý, až se báli, že když ho pojmenují, přivolají k jeho kolébce smrt. Na párek nevěřících mívali mamka s taťkou občas podivné názory.

Mamka mi kdysi vyprávěla: „První dva měsíce jeho života jsme mu říkali chlapečku, ale když uplynuly tři měsíce a my spatřili ten sladký úsměv – hlavně tehdy, když jsi byla poblíž ty a natahovalas k němu ruce –, tak jsme si uvědomili, že se rozhodl žít. Takže jsme ho pojmenovali Chaim po vašem zejde, vašem dědečkovi, ale taky proto, že ‚Chaim‘ znamená v hebrejštině ‚život‘.“

Nedovedu si představit, jak by můj život bez mého dvojčete vypadal.

ČÁST PRVNÍ

Lodžské ghetto

Fotografie mrtvého dítěte na ulici

Tak běžná scéna, třináct lidí projde kolem,

sotva na ni pohlédnou,

jako by byla jen mrtvým zajícem v poli

nebo starým psem, co chcípl u ohniště.

Jen další drek pro sběrače odpadků.

Tři sta kalorií na den, takové porce

nemohou nasytit rostoucí dítě,

takže růst přestala.

Její chodidla, její nohy, její tvář ztuhlá a studená

jako dlažba, šedá jako beton.

Tato dívka, která kdysi tančila

v matčině kuchyni,

v ruce kousek afikomanu,

ještě před nedávnem čtyři otázky v ústech.

Tanči, malá Hanele, Chajo, Gittel, Ráchel.

Ať už ses zaživa jmenovala jakkoli,

tanči v uličkách nebe,

neboť zde si už nezatančíš.

– Chaim Abromowitz

1

Chaim to zaklepání zaslechl jako první. Seděl na chodbě, zády se opíral o dveře a psal si do deníku malým, titěrným písmem, protože žít v židovském ghettu pod nacistickou nadvládou znamenalo, že byl všeho nedostatek. Pochyboval, že ještě někdy nějaký deník sežene. Jak často říkávala mamka, bude mu to muset stačit.

To zaklepání bylo lehké jako pírko, protože se blížila osmá večer – zákaz vycházení. Všichni obyvatelé ostatních bytů už budou doma. Nebylo rozumné přitahovat k sobě pozornost něčím neobvyklým. Kdyby to však byli vojáci, jejich zaklepání by se rozlehlo po celém schodišti.

Taťka vždycky říkával: „Němci nejsou tichý národ a stejně tak ani jejich přisluhovači.“

Chaim se postavil a čekal, až se ozve další zaklepání.

Teprve až poté rychle nahlédl do kukátka.

Hledělo na něj hnědé oko.

Ještě před rokem by musel vyskočit na bedýnku, kterou nechávali u dveří, aby ke kukátku dosáhl, ale od té doby výrazně povyrostl. Roste jako z vody, tak to okomentovala mamka, jako by snad byl nějakým rákosem nebo co.

Před dvěma lety by ani nemusel kontrolovat, kdo to na ně asi tak klepe. V jejich starém domě všechny v ulici, všechny v sousedství znali.

Pak ale přišli vojáci a donutili je odejít. Řekli jim, že přesun do ghetta je jen dočasným řešením. Kvůli administrativě. Nepříjemnost, ne však doživotní trest. Stát to vyžaduje. Polsko to vyžaduje. Bůh to vyžaduje. Rabín, který je přivítal u bran ghetta, k nim promlouval v polštině a v jidiš. Jeho uvítací řeč byla krátká, ale působila – alespoň tedy na Chaima –, jako by ji pronášel už tolikrát, že v ni sám přestal věřit.

Chaim se otočil na Gittel a vyslal k ní znamení „lží“.

Levý ukazováček dolů, pravý nahoru.

„Nejspíš,“ zašeptala. Pak zavrtěla hlavou a rozechvěla tři prostřední prsty, jejich symbol pro „strach“.

„Taky,“ pošeptal jí jedním z mála slov, která používal.

„Občas.“ Vypadalo to, že se jí trochu třese hlas. Zarazilo ho to, protože Gittel se nikdy ničeho nebála.

Spoléhal na ni. „Gittel…“ Její jméno protlačil skrz sevřenou čelist.

Natáhla se k němu a stiskla mu ruku. Mamka je oba posunkem umlčela.

Pro jejich rodinu, stejně jako pro všechny ty rodiny před nimi, bylo snadné uvěřit, že bude vše v pořádku, jen bude třeba žít trochu skromněji, úsporněji. Přesun byl nutný. Naděje to vyžadovala.

Teď však ty tiché kapky, kapky zoufalství, podobně jako krůpěje kyseliny na železe, tu naději pomalu rozežíraly.

„Víra,“ tvrdívala často mamka, „je první, co přichází, a poslední, co odchází.“

„Víra,“ oponoval jí pokaždé taťka, „je pro děti.“

V pouhých čtrnácti – narozeniny měli před dvěma týdny – se Chaim už necítil být dítětem.

„Dnes se z nás stávají dospělí,“ řekla mu tehdy Gittel.

Ale on se necítil ani jako dospělý. „Něco mezi,“ utrousil jejím směrem.

Přikývla, protože i bez dalšího vysvětlování věděla, co tím myslel. Vždycky věděla. Oba byli dětmi i dospělými naráz, stále závislí na rodičích, přesto každý pomalu vykračoval na vlastní cestu.

Nejprve brali s Gittel přesun do malého pětipokojového bytu jako dobrodružství. Taťka to nazýval kempováním, jako by plánovali týden drsného života v Lagiewnickém lese, v místě, kam s celou rodinou jezdívali o školních prázdninách na výlety na kole.

Takže dávalo smysl, když se nedlouho po příjezdu do židovského ghetta začali Chaim s Gittel vyptávat, kdy pojedou zase domů. Gittel nevzrušeným tónem, jako by byla mluvčí celé dvojice, a Chaim poněkud žalostně, přičemž před rodiče stále a stále dokola předkládal pouhá dvě slova: „Pojedeme domů?“

Domov pro Chaima ještě stále představoval jejich starý velký dům na druhém konci města s mohutným dubem, z jehož tlusté větve visela houpačka. Zejde dub – dědeček dub –, tak ten strom nazývali.

Domov představoval jejich čtvrtakrový dvorek, kde si Chaim s taťkou kopali za většiny letních podvečerů s míčem. Občas Chaim dokonce snil i o tom, že se jednou dostane do národního týmu.

Domov byl místem, kde spolu s Gittel spávali v suce, kterou na svátek Sukot postavili na zadním dvorku. Když jeden z nich dostal v temné noci strach, zkroutili prsty na znamení „V pohodě?“. Pak se přitulili k sobě na jednom lehátku. Ale nikdy o svém strachu neřekli rodičům.

„Strach,“ zašeptala Gittel, „je pro mimina. A to my nejsme.“

Domov byl místem, kde během týdne večeřeli ve velké kuchyni, ale o pátečních večerech hodovali v jídelně, kde na bílých ubrusech a při svíčkách vítali královnu šabat. Ovšem jak říkával taťka: „My v žádnou takovou královnu nevěříme.“ A mamka pokaždé zavrtěla hlavou a nesouhlasně mlaskla.

Domov nebyl tenhle malý byt v pátém poschodí činžáku, jehož zdmi prosakoval spolu s hádkami jeho obyvatel i odér z jejich kuchyní.

Jenže poslední dobou, pomyslel si Chaim, slyším hlavně ty hádky, a večeře necítím skoro žádné.

V jejich starém domě znal od pohledu každého, třebaže s nimi nedokázal mluvit. Ale tady neznali skoro nikoho. Jak by mohli? Každých pár týdnů přiváželi celé autobusy nebo náklaďáky se stovkami nových lidí a ti se stěhovali do bytů a zase pryč bez jediného slova.

„Cizí lidé přicházejí a zase odcházejí,“ prohlásila jednou Gittel.

„Většinou odcházejí,“ odvětil.

Podle mamky měli štěstí, když se nastěhovali do tohohle bytu. „Ano, je malý, ale obě děti mají vlastní pokoj…“

„Mrňavý, mrňavý,“ připomenul jí taťka.

„Máme štěstí, že se nemusíme s nikým dělit. Plno lidí musí – sám jsi mi to říkal.“

„Dělit?“ Gittel se zatvářila vyděšeně. Chaim si vzpomněl na obličej, který tehdy udělala, načež dodala: „Vždyť máme tak málo, tati, jak se můžeme ještě s někým dělit?“

Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. „Plno lidí má mnohem méně, na to nesmíte zapomínat.“

„Ssst?“ sykla mamka Chaimovi za zády, a když se otočil, všiml si, jak si nervózně mne ruce. Měla zlaté vlasy, ve kterých jí začínaly prosvítat jemné šediny. Chaim byl přesvědčený o tom, že se jí všechna ta šedá ve vlasech objevila až poté, co je přesídlili.

Pokrčil rameny na znamení, že večerní návštěvníci jsou vždycky špatným znamením. Gittel by mu rozuměla.

Otočil se zpátky a znovu nahlédl do kukátka. Tentokrát hnědooká osoba na druhé straně ode dveří o krok odstoupila, aby ji mohl identifikovat.

„Je to rabín,“ zašeptal mamce. Nerad říkal najednou více než pět slov. A navíc měl sklony ke koktání. I v rodinném kruhu.

„Rabín? Ale vždyť za chvíli začíná zákaz vycházení.“

Po zákazu museli být všichni Židé – vlastně úplně všichni kromě nacistických vojáků – zavřeni doma, jinak riskovali vězení.

Nebo okamžitou smrt.

Možná obojí, pomyslel si Chaim.

Jak říkával taťka: „Němci jsou velmi pečliví. Dokážou vás zabít dvakrát během jediného dne.“ A taťka by to měl vědět – nějaký čas pracoval v lodžské židovské radě a věděl věci, o kterých se mohli běžní obyvatelé ghetta jen dohadovat.

Chaim přemýšlel, jaké nepříjemnosti jim rabín přináší. Aniž by si to uvědomil, použil gesto pro trable, palcem a ukazováčkem levé ruky tahal za ukazováček pravé ruky, jako by si ho chtěl utrhnout.

„Otevři ty dveře,“ nakázal mu taťka, když vyšel z obýváku. Pro jednou nebyla v jeho hlase ani stopa po kašli, který ho tolik trápil. Ale hned nato, jako by kašel zdvojnásobil své úsilí, aby ho mohl převálcovat, vrátil se s takovou silou, až se taťka v záchvatu křečí zlomil v pase.

Chaim otevřel dveře hodně opatrně, ale i přesto zavrzaly a ohlásily tak jeho úmysly všem na pátém patře.

Rabín se tvářil bezmocně, malý muž s obrovským, širokým frňákem a řídkým šedým plnovousem.

„Nos jako brambora,“ poznamenal jednou taťka o rabínovi dřív, než ho mamka stihla umlčet. Po jeho komentáři si plivla mezi prsty, aby odehnala zlo, které by se na ně za takové poznámky mohlo snést. Zejména za podobné poznámky právě o rabínovi.

Rabín je navštěvoval velmi zřídka. Tohle byla vlastně teprve jeho třetí návštěva. Páté patro, to bylo na takového staříka až moc schodů. Nebyl však sám. Doprovázeli ho muž a žena, oba vysocí, nebo alespoň vyšší než taťka s mamkou. Každý z nich nesl středně velkou brašnu.

Muž měl na sobě nevýrazný tmavý oblek, z jehož náprsní kapsy mu vykukoval světle modrý kapesníček. Na hlavě měl naražený klobouk. Ovšem nejzvláštnější na něm bylo, že měl na pravém oku brýle jen s jednou obroučkou, která tam nějakým zázrakem držela jen za pomocí černé šňůrky.

Chaim nikdy dřív nic podobného neviděl. Skla brýlí, usmyslil si, by měla být v páru, a to i tehdy, když je jedno oko slepé. Napadlo ho, jestli ty podivné brýle v sobě neukrývají nějakou báseň. Často zkoušel psát o věcech, které ho buďto fascinovaly, nebo děsily. Jeden učitel v jeho staré škole, pan Majewski, měl za to, že má Chaim talent. Dokonce otiskl ve školních novinách dvě jeho básně, akorát že předtím, než je prohlásil za hotové, je musel Chaim ještě třikrát přepracovat. A poté, co byly básně publikovány, si Chaim přál, aby je mohl přepracovat ještě alespoň jednou, protože najednou působily velmi neuměle, alespoň tedy vedle poezie, kterou studovali v hodinách, vedle básní od Mickiewicze a zejména od Puškina. A samozřejmě i od velkého lodžského básníka Simchy-Bunima Szajewicze. Když se o tom Chaim zmínil před svým učitelem, citoval pan Majewski jakéhosi francouzského básníka Valéryho, napřed ve francouzštině, poté v polštině: „Dílo není nikdy dokončeno, s výjimkou takových nepředvídaných událostí jako je únava, spokojenost, tlačící termín nebo smrt.“ Byl to zvláštní názor.

Ale ty brejle! Chaimovi se v hlavě zrodily verše:

Spíš než brejle je to brejl, v jednotném,

jak dělaný pro Kyklopa, špeha, který hledá

Odyssea pod břichem ovce…

Ještě ten večer si to musí napsat do deníku. Třikrát si to v duchu zopakoval, aby se ujistil, že si pamatuje každé slovo. Pak obrátil pozornost k ženě, která přišla s kyklopem.

Byla hodně výstřední. Chaim od ní nedokázal odvrátit pohled. Musel vydat nějaký zvuk, protože Gittel reagovala tichým nesouhlasným zamlaskáním. Pohlédl na ni a na znamení omluvy/lítosti ohnul ruce v zápěstí a nechal je volně viset.

Žena měla na sobě kalhoty, béžovou hedvábnou košili a manšestrový kabátek, což Chaima rozesmálo. Žádná dospělá žena z Lodže by si na sebe takové šaty v životě nevzala, alespoň ne na veřejnosti. Vypadala v nich jako muž. Štíhlý, elegantní muž s jasně červenou rtěnkou, na rameni kabelku a v ruce kožený kufr, který opatrně postavila na zem. Její rtěnka byla tak rudá, že by Chaim ani zaboha nedokázal popsat zbytek jejího obličeje, ani kdyby mu náckové hrozili mučením.

Po druhém rabínově boku stála možná čtrnáctiletá, možná patnáctiletá dívka. Počty šly Chaimovi stejně dobře jako poezie, ale odhadování věku ne. Měla zapletené copy stejně jako Gittel, ale tím veškerá podobnost končila, protože i ona byla vysoká, třebaže trochu neohrabaná, jako by její tělo vyrostlo rychleji, než bylo v jeho silách zvládnout. Taky měla v ruce tašku. Najednou se zpoza skupinky vynořil světlovlasý kluk. Jako čertík v krabičce, který na vás vyskočí, když to čekáte nejmíň. Byl o něco mladší než Chaim. Ve tváři měl uzavřený výraz, vypadal jako buldok s velkýma ušima a na všechny se mračil.

Chaimovi se už od začátku nelíbil.

Nebylo to tím, že by Chaim nesnášel psy. Tím spíše buldoky. Hlavní zpěvák v jejich staré synagoze měl buldoka, olezlé psisko jménem Mazel, které jeho páníček každé ráno venčil ve městě na chodníku. Chaim ty dva vídal po cestě do školy, ale pak náckové před dvěma lety všechny židovské děti z veřejných škol vyhnali. Chaim a Gittel museli začít docházet do židovské školy, kde zaostávali ve studiích hebrejštiny, protože nepatřili mezi zbožné rodiny, a museli tedy sedávat s mladšími dětmi a učit se s nimi alefy a bety.

Chaima občas napadlo, jestli toho psa třeba nějací vojáci neodvedli jako strážného psa, ale nakonec to bylo možná až příliš přátelské zvíře na to, aby mohlo podobnou práci vykonávat.

Chaim doufal, že nikdo neměl tak velký hlad, aby toho psa snědl.

Přemýšlet nad Mazlem a jeho osudem bylo mnohem lepší než věnovat pozornost tomu klukovi s buldočím obličejem, který stál nehnutě přede dveřmi.

Ale pak kluk promluvil, čímž narušil Chaimův tok myšlenek, a polsky se zeptal: „Nemůžem jít už konečně dovnitř?“ Mluvil tak hlasitě, že každý na obou stranách dveří po něm okamžitě sykl, aby zmlkl, dokonce i Chaim, který něco podobného dělal opravdu málokdy. Z klukova přízvuku bylo poznat, že není místní.

Taťka vykročil kupředu a otevřel dveře dokořán. Rodina – protože tím zjevně byli – se společně s rabínem vecpala do bytu zcela bez pozvání, poháněna jen strachem.

Chaim ho vycítil hned, jakmile vešli dovnitř, a rozechvěl prostředníčky na obou rukách. Znakování, a to i tehdy, kdy nebylo určeno jeho sestře, měl v sobě zakořeněné tak hluboko, že si ani neuvědomil, že to dělá.

Kluk nesl tmavě modrou školní brašnu. Později Chaim zjistil, že v ní nemá jedinou knihu, ale jen sbírku komiksů jako například německého Otce a syna nebo Tintina, vše vystřižené z novin a vložené do pořadače. Oblečení, co si přibalil s sebou, vypadalo, jako by si ho do brašny přihodil až jako poslední.

Rabín políbil mezuzu na zárubni dveří, artefakt, který tam zbyl po posledních obyvatelích bytu. Chaim často přemýšlel, kdo to byl a co se s nimi stalo. „Nejspíš je přesídlili někam jinam,“ poznamenala mamka, což byla jediná informace, které se mu kdy dostalo.

Vypadalo to, že kluk s holkou a jejich rodiči si mezuzy ani nevšimli, tedy ne že by ji Chaim nebo jeho rodina někdy sami líbali. „Je to tak staromódní,“ prohlašoval taťka, ovšem když nebyl poblíž, mamka po ní občas lehce přejela prsty.

Chaim zavřel dveře, pomalu, aby netřískly, zhluboka se nadechl a připojil se k ostatním, kteří se už tísnili v malém obýváku. Rabín právě začal vysvětlovat, proč přišli.

„Toto jsou Norenbergovi,“ pronesl hřmotným hlasem. Tenhle hlas se hodí spíš na bimu než do pokoje o rozloze dva krát tři metry, pomyslel si Chaim. „Doktor Norenberg, jeho žena Dominika, syn Bruno a dcera Sofie.“

Sofie předvedla nemotorné pukrle, které vypadalo spíš jenom jako drobné pokývnutí hlavou, zato Bruno se akorát tak zamračil.

„Přijeli sem z Lublinu,“ pokračoval rabín, jako by byli Norenbergovi v Lodži jen na dovolené. „Spolu s mnoha svými sousedy. Jako doktor mohl pan Norenberg zůstat se svou rodinou v Lublinu déle než většina ostatních. Bylo nám řečeno, abychom jim našli ubytování.“ Smutně se pousmál.

Znovu se otočil na Norenbergovy a dodal: „V únoru odsud odvezli ve čtyřech transportech deset tisíc lidí, takže máme nějaké volné pokoje. Postarali jsme se o to, abyste vy – jakožto odborník, pane Norenbergu – dostal to nejlepší ubytování, jaké je k mání.“

Chaim o tom všem věděl, protože o tom věděl i taťka. A protože různé zvěsti byly v ghettu tím nejlepším platidlem. Ale jak taťka často o šeptandě tvrdil: „Lepší je kupovat než prodávat.“ Tím myslel, že nemá nic říkat Gittel ani mamce.

Chaim si vzpomněl, že většina deportovaných patřila mezi vězně. Pět jich umrzlo na nádraží a jejich těla byla poslána zpět do ghetta. Nikdo ve skutečnosti netušil, kam ty nešťastníky odváží. Nebo možná, pomyslel si Chaim, to někteří vědí, ale nesmějí to říct.

„Opravdu hezké,“ utrousil doktor Norenberg se zcela jiným přízvukem, než měl jeho syn. Skoro – napadlo Chaima – německým. Doktor se rozhlédl s pohrdlivým výrazem ve tváři a s třpytícím se monoklem na oku po malém obýváku.

Z mužova ledového tónu Chaim poznal, že si ve skutečnosti vůbec nemyslí, že by bylo na jejich bytě něco hezkého.

S rukama v bok Chaim Gittel naznačil: sarkasmus, přičemž ukazováčky houpal sem a tam ve smyslu, že jedno slovo či fráze má dva významy. Přikývla na souhlas.

„Obávám se, že Němci zabavili všechny domy a nejlepší byty pro sebe,“ podotkla mamka. „Už na začátku rezervovali hotely pro generála a jeho poradce.“

Doktor Norenberg se tvářil, jako by mamku neslyšel a otočil se k ní zády.

„Dokonce i nám sebrali dům,“ vložila se do hovoru Gittel.

„No ovšem,“ odsekla paní Norenbergová a odmítla se Gittel a mamkou zabývat stejně jako před chvílí její manžel. Odmítla jim byť jen pohlédnout do očí, což z ní dělalo o to studenější čumák.

Chaim usoudil, že se mu nelíbí ani doktor, ani jeho žena. A navíc ho napadlo: Norenberg je německé příjmení, což znamená, že to jsou němečtí Židé. Yekkes. Určitě přišli do Polska za prací. Takže budou nejspíš jako ostatní – myslí si, že jsou lepší než my. A nejspíš jsou zvyklí na velké hostiny a budou chtít všechno naše jídlo. Prsty naznačil Gittel písmena slova Yekkes, udělal to ale zároveň s tím, že si prohrábl rukou vlasy.

Samozřejmě mu rozuměla a uculila se.

V ghettu toho ale moc k snědku nenajdou, pomyslel si.

„Všechny sem nahnali jako stádo dobytka,“ poznamenal taťka směrem k rabínovi, než ho přemohl další záchvat kašle.

„Stádo jako stádo,“ dokončil za něj Chaim a otočil se ke všem zády. Citací otce spotřeboval veškerou svou tenkou zásobu slov.

„Je to tady sice skromné, přesto jste vítáni,“ dodala rychle mamka. „A třeba – když jste ten doktor – i dokážete pomoct mému nebohému Avramovi s tím jeho kašlem.“

„Jsem dentista, madam,“ utrousil doktor Norenberg poněkud škrobeně.

Možná, napadlo Chaima, nebývají dentisté na zdvořilou konverzaci zvyklí. Jeho pacienti s ním přece nemohou jen tak mluvit, když jim přitom spravuje zuby. Nebo možná mluví Norenbergovi doma německy, když zrovna nejsou nuceni mluvit s nižšími třídami. Třeba polsky nebo, Bože chraň, v jidiš.

Když ještě chodili s Gittel do školy, studovali ruskou revoluci a Chaima fascinovalo Leninovo a Trockého rozdělení obyvatelstva na jednotlivé třídy. A taky náhle pocítil k doktoru Norenbergovi určitý obdiv za to, jak je dokázal všechny usadit za použití pouhých tří slov: Jsem dentista, madam. Něco takového nebylo Chaimovi cizí a na krátký okamžik se mu ten muž skoro i líbil. Ale jen na opravdu krátký okamžik.

Doktor Norenberg pokývl na mamku krátce hlavou a dodal: „Zubař. Léčím zuby a dásně.“ Jako by nebyla dost chytrá na to, aby věděla, co takový dentista dělá.

Chaim se při mužově povýšeném chování celý naježil, zůstal však mlčet, protože na to nebylo co říct. Rozhodně ne v pěti slovech.

A kromě toho se rabín ani nezeptal, jestli Norenbergovy vůbec přijmou. Jasně říkal, že musí.

„Sofie může spát se mnou,“ ozvala se rychle Gittel.

„Mám velkou postel.“

„Tak to jsi opravdu šťastné děvče,“ podotkl rabín s úsměvem na tváři. Několik mezer mezi jeho zuby naznačovalo, že zubař je někdo, koho tahle část ghetta potřebuje jako sůl.

Sofie se na Gittel nesměle usmála, načež pohlédla na otce a ten zavrtěl hlavou. Když se otočila zpátky ke Gittel, úsměv z její tváře zmizel.

„Raději zůstaneme všichni čtyři v jedné místnosti,“ podotkl doktor Norenberg. „Vyhneme se tím spoustě zmatků.“

Spíš tím chce říct, že se vyhne spoustě zmetků, pomyslel si Chaim. Tak jim alespoň do hlavy nenasadíme žádné podřadné a podvratné polsko-židovské myšlenky. A pak ho napadlo ještě něco: Ale ve které místnosti?

„V tom případě byste si měli vzít naši ložnici,“ nabídla jim mamka. „Je to jediný pokoj s postelí, do kterého se vejdete všichni. Navíc má vlastní umyvadlo. Ale vodu musíme nosit až z náměstí, tak s ní prosím šetřete. A pokud vám to pomůže, tak máme ještě jednu náhradní matraci, kterou si můžete položit na podlahu.“

Taťka vždycky tvrdil, že mamka nemůže jinak než všechno všem rozdat. Měla to v krvi.

„To je moc milé,“ zamumlala paní Norenbergová, Chaimovi však přišlo, že v jejím hlase nic milého není.

Doktor Norenberg si sundal z pravého oka monokl a pečlivě si ho vyleštil kapesníčkem z náprsní kapsy. Pokyvoval hlavou, k poznámce své ženy však nic nedodal. Když byl s pokyvováním hotov, nasadil si monokl zpátky na oko. „Předpokládám, že jde jen o dočasné opatření, dokud nám nenajdou lepší ubytování.“ Podíval se významně na rabína, který nijak nereagoval.

„Ale kde budete spát vy s taťkou?“ zeptala se Gittel. Hrála si s levým copem, což byla známka toho, že se cítí nepříjemně, je nervózní, že si dělá starosti nebo má strach. Nebo vše najednou.

Mamka hbitě odpověděla: „Taťka bude spát v pokoji s Chaimem a já s tebou. Budeme používat společnou koupelnu. Poradíme si, neboj.“ Otočila se k Norenbergovým.

„Heslem této domácnosti je Kde je láska, tam je i místo.“ My máme nějaké heslo? Chaima to překvapilo natolik, že to málem řekl nahlas.

Ale ať už si mamka to heslo vymyslela právě v tu chvíli nebo ne, vypadalo to, že Norenbergovi zůstanou.

K tomu alespoň dospěl rabín, protože vyběhl z bytu hned, jakmile to bylo možné, přičemž políbil mezuzu visící na dveřích, které za ním taťka zavřel a zamkl.

Jak taťka později vysvětlil, toho chudáka čeká po cestě domů před zákazem vycházení tolik bloků, že možná bude muset utíkat. „Což je nebezpečné už samo o sobě,“ dodal a následně Norenbergovým vysvětlil: „Němci chovají nedůvěru v každého, kdo utíká. Nebo mluví se strážemi. Nebo…“

Mamka položila taťkovi ruku na paži. „S pravidly je můžeme seznámit zítra, drahý.“

A i kdyby rabín neutíkal, pomyslel si Chaim, pokud bude venku po zákazu, může ho zastřelit kterýkoli voják, kterému se jen zlíbí. Nebo ho můžou zavřít. Neznali nikoho, kdo by se z vězení vrátil.

Mamka vzala Norenbergovy do velké ložnice se slovy:

„Zítra si odsud všechno přeneseme. Ale teď už musíte mít hlad. Máme jen trochu bramboračky a kousek chleba, ale rádi se podělíme.“

Rádi, pomyslel si Chaim, není zrovna slovo, které bych použil. Spíš by se hodilo říct pod nátlakem. Protože používal tak málo slov, míval tendence volit přesné významy. Rozhlédl se, aby to sdělil Gittel, ale ta už byla v kuchyni. Slyšel, jak na stůl klade další talíře a příbory a jak ho rozkládá, aby byl větší, čímž se ale zase zdála být kuchyň ještě menší než obvykle a špatně se v ní pohybovalo. V jejich starém domě byla kromě kuchyně ještě jídelna se stolem, u kterého mohlo usednout osm lidí, v případě nutnosti i deset.

Na tom už teď nesejde, pomyslel si. K jídlu toho bylo málo. Řídká zeleninová polévka. Nejčastěji bramborová. A několik dní starý špaldový chleba, který však po namočení do polévky příjemně změkl. Ale teď se každá z těch malých porcí ještě smrskne na polovinu. Znalost matematiky byla občas pěkně depresivní.

Šel do kuchyně pomoct. Dvojčata přece vše sdílela.

Myšlenky. Polévku. Povinnosti.

To dobré.

I to špatné.

Gittel vzpomíná

Náš starý dům stál na dvouakrovém pozemku stranou od hlavní cesty, což znamenalo, že jsme mohli v ulici jezdit na kole a na zahradě pořádat pikniky. Taťka s námi sedával pod stromy a učil nás poznávat ptáky, pojmenovával je jak běžným, tak i latinským názvem: drozdi, slavíci, hýli se svými červenými hlavičkami a náprsenkami, datli, kteří tloukli zobáky do stromů, skřivani a další. A jednou jsme na výletě do nedalekého lesa spatřili tetřeva.

„Ten je vzácný,“ poznamenal taťka. „A tohle rozhodně není jeho přirozený biotop. Chudák. Jak se zatoulal tak daleko?“

„Vyrazil na dovolenou?“ nadhodila mamka.

Všichni jsme se rozesmáli, mnohem víc, než si její vtípek zasloužil, ale od té doby se stal „tetřev na dovolené“ společnou hláškou, kterou jsme opakovali pokaždé, když jsme se vydali do lesa za zábavou.

Mamka měla bylinkový záhonek a pěstovala spousty zeleniny – zelí a salát, brambory, cibuli, několik druhů fazolí. Na zahradě rostly dvě jabloně, dvě švestky a hrušeň, která se každý rok pokoušela o nějaké ty plody a nikdy nijak výrazně neuspěla.

Taťka pracoval jako mistr řezbář na velkém učilišti a mamka pracovala během dne jako učitelka dějepisu a dva večery týdně doučovala chlapce, co zaostávali v přípravném studiu na bar micvu, jediná žena v celé Lodži, která směla něco podobného vykonávat. Mamčin otec – Bůh žehnej jeho památce – neměl syna, takže hebrejsky a stejně tak i řecky a latinsky naučil svou dceru. Říkalo se, že dokázal odříkat v jidiš celého Romea a Julii. Mnoho jeho přátel si myslelo, že ten příběh sám napsal, tak nám to alespoň mamka vyprávěla. Občas bylo v naší rodině těžké rozeznat realitu a smyšlený příběh.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Gittel vzpomíná

ČÁST PRVNÍ

1

Gittel vzpomíná

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ