Eva Kačírková

Nenechám tě odejít

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Eva Kačírková, 1997, 2019

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8753-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8754-3 (mobi)

Nenechám tě odejít

Přes hranice jsem přejel v půl desáté a na jižní Moravě byl stejný nečas, jaký mi prodloužil cestu z Vídně do Znojma o víc než půl hodiny. A to jsem měl mazdu dvoulitr, která polykala kilometry hladce a nenasytně.

Měl jsem ovšem taky čerstvě pochroumané pravé rameno a před sebou ještě dvě stě kilometrů, z toho pár desítek po mizerné křivolaké silnici, kde budu cvičit s rychlostní pákou a přitom skučet jako zruinovaný hejl u hracího automatu, než dorazím na dálnici.

To hekání jsem si zkusil hned na okraji Znojma. Zprava vylítl nízký sporťák, zkřížil mi cestu a smykem se otočil do protisměru. Zabrzdil jsem, přeřadil a zavyl. Paží mi projela bolest, až se mi zajiskřilo před očima. Ten blázen se řítil tmou bez světel a reflektory mé mazdy na okamžik ozářily obličej, který patřil nějakému výrostkovi. Byla to bledá a drobná tvář s křečovitě sevřenými ústy a s tmavými brýlemi na nose. Nemohl přes ně vidět téměř nic a nebyla jeho zásluha, že mě netorpédoval.

Seděl jsem s pravičkou v klíně a hladil si rameno. Obstřik už docela přestal účinkovat. Musel jsem dát za pravdu lékaři, který trval na Dezoltově obvaze, když mi kloub napravil. Bylo by mi s ním líp, ale nevím, jak bych řadil rychlosti. Tak jsem si ho v obskurním hotýlku sundal a vyrazil z Vídně až večer místo po poledni. Dnes se snad kdejaký motorizovaný usmrkanec rozhodl, že mi zpestří cestu.

Napadlo mi, že červený sportovní vozík je možná kradený, ale to nebyla moje starost. Ať si ho stíhají okresní četníci, já mám na práci věc, která spadá do docela jiné kategorie. Do rána se musím rozhodnout, zda jsem v té zapeklité záležitosti pokročil, nebo pohořel.

Zatím mi to příliš jasné nebylo. Podnikl jsem jednu možná zbytečnou cestu. Jsem utahaný, trapně potlučený a potřebuju se co nejrychleji dostat do postele.

Ale bolest a vztek jsou špatnými spolujezdci, tak jsem se skřípěním zubů zamířil na parkoviště vedle spoře osvětlené budovy. Věděl jsem, že je to hotel.

Vystoupil jsem rovnou do jedné z louží, kterými poznamenal betonovou plochu nedávný prudký liják. Čtyři auta, která tu stála, se mokře leskla a nebyla čerstvě zablácená. Dvě z nich – černý Ford Sierra a béžový Škoda Favorit – měla pražskou espézetku. Když jsem se blížil k hotelovému vchodu, vyšel z něj pomenší chlápek a rozhlížel se, jako by kontroloval svoje vozidlo. Zvolnil jsem krok v domněnce, že začne vřískat – ukradli mi auťák! Byl to přesně ten týpek.

Neudělal to. Místo toho utkvěl pohledem na mně a ve vodově bledých, celkem prázdných očích se objevilo něco, co se nepříjemně podobalo poznání.

„Promiňte,“ řekl chlapeckým hlasem, ač mohl být tak v mých letech, „ale nejste vy náhodou David Braun?“

Než jsem se stačil zapřít, okrouhlý, zdravě ruměný obličej se rozzářil.

„Seš to ty! No to je náhoda – to bych nečekal, že tě potkám právě v téhle díře!“

Radostně rozpřáhl ruce, už jsem se lekl, že mě plácne do ramene, kterým jsem vládl jen obezřele, avšak v poslední chvíli se zarazil.

„Tys mě nepoznal?“ zeptal se vyčítavě. „Přece Filip – Filip Válek! Neviděli jsme se – počkej, kolik už to bude let?“

Moc. Kdysi jsme spolu chodili do školy, předtím než jsem – ale to je úplně jiná story než tahle dnešní. Bodejť bych si nepamatoval na růžolícího kloučka, kterému jsme říkali Váleček. Býval to dost neoblíbený, ufňukaný otloukánek.

„No nazdar, Filipe,“ řekl jsem nenadšeně, „rád tě vidím. Jenom projíždím, ty tady žiješ?“

„Kdepak! Mám tu momentálně nějakou práci.“ Zatvářil se sdílně a důležitě, tak jsem rychle řekl:

„Nedej se zdržovat,“ a pohnul jsem se ke dveřím hotelu.

„Počkej, přece mi hned neutečeš! Nemám naspěch, vyhlížím…“

„Ale já ano,“ přerušil jsem ho. „Jenom si zavolám a mažu na Prahu. Poslyš, nestál tady před pár minutami červený Volkswagen Golf?“

Filip se tvářil podivně.

„Říkáš červenej golf?“ opakoval a zkroutil přitom baculatý obličej do výrazu, který měl zřejmě vyjadřovat úporné přemýšlení. „Nevšim jsem si. Ty tady máš schůzku s někým, kdo má přijet v červeným golfu?“

„Ne. Promiň, Filipe, já…“ Zarazil jsem se a zůstal stát. „Ty čekáš na něho?“

Válek se ošil a vypadal rozrušeně a současně nerozhodně.

„Já – ano. Totiž možná. Nevím.“

„Kdo je to?“

„To ti – o tom nemůžu mluvit.“

„Člověče, já nejsem zvědavý na tvoje tajnosti,“ obořil jsem se na něho rozmrzele. „Před pár minutami se do mě kousek odtud takové auto málem nabouralo. Řídil ho kluk – mladíček.“

„Tak to nebylo ono,“ vypleskl Filip, ale hned se zas zatvářil znepokojeně. „Komu chceš volat?“

„Policii, kristepane! Ten grázlík to vozidlo nejspíš ukradl.“

Najednou jsem si připadal trapně přičinlivý. Asi jako zde přítomný Váleček, před dvaceti lety slídivý žalobníček, z čehož nejspíš nevyrostl.

„Vykašlu se na to,“ oznámil jsem nahlas svoje rozhodnutí. „Měj se, Filipe, ať ti ta buchta v pořádku dorazí.“

„To není žádná moje…,“ ohradil se polichoceně a v tom okamžiku nedaleko zaječela žena.

Byl to výkřik plný hrůzy a nesl se pozdním předjarním večerem daleko nad usínající pohraniční městečko. Na vteřinu mě přimrazil na místě. Takový zvuk jsem už jednou slyšel – a tenkrát znamenal přítomnost smrti.

Rozhlédl jsem se, ale nikde se nepohnul ani stín. Uviděl jsem otevřené okno v přízemí hotelu, bylo k němu blíž zvenčí než dveřmi. Třemi skoky jsem byl pod ním, odrazil se a přehoupl se přes parapet. Žena vykřikla znovu a slaběji.

Byla mladá a na první pohled velice hezká. Druhý jsem jí nevěnoval. Obrátil jsem ho tam, kam třeštila oči. Na koberci pokrývajícím podlahu nevelkého salonku ležel muž. Vypadal neskutečně dlouhý, ale hádal jsem, že nevyrostl víc než já.

Zaživa, protože teď byl stoprocentně mrtvý. Nebyla v něm jiskřička života, z nažloutlé strnulé tváře strměl ostrý nos a oko na straně ke mně přivrácené bylo vytřeštěné přímo do žárovky lampy visící nad tmavovlasou kučeravou hlavou. Pokročil jsem blíž a naklonil se nad něj. Druhou půlku obličeje zalévala krev, už sedající. Ve spánku zela díra po kulce a oko na té straně bylo vypoulené jako na stopce. Byla to strašlivá podívaná. Dívka znovu přiškrceně zakvílela.

Pohlédl jsem na ni, byla bělejší než blůzka, kterou měla k černé krátké sukni. Pěkná oblá kolena se jí viditelně třásla a ruce s dlouhými nehty, rudými jako jakási výšivka, která zdobila kapsičku blůzky, vyplašeně napřáhla proti mně. Než jsem ji stačil podepřít, v otevřených dveřích za jejími zády se objevil Filip Válek, právě včas, aby ji uchvátil do náruče. Vzápětí zezelenal stejně jako ona.

Rychle jsem obešel mrtvolu, vystrčil děvče i Válečka ze dveří a zavřel je za námi.

***

Bylo něco po půlnoci, dvoulůžko, na kterém jsem spočíval, stálo v pokoji znojemského hotelu a na jeho druhé půlce se převaloval a hekal Válek Filip. Rameno mě bolelo, že jsem se bál pohnout, jinak bych do něj dloubl. Měl jsem za sebou perný den a před sebou sotva čtyři hodiny spánku. Hodlal jsem je svědomitě využít a kolem páté vyrazit. Byl jsem rozhodnutý nenechat si to nikým překazit.

„Spíš?“ ozval se Filip ukňouraně.

„Ano.“

„Já nemůžu.“

„Dojdi si pro prášek. Doktor tady pro to děvče něco nechal.“

„Nechci prášek, ráno bych byl voblbenej.“

„Můžeš spát do poledne na rozdíl ode mne. Dobrou noc…“

„Tebe pustili, ale se mnou ještě ráno chtějí mluvit,“ přerušil mě kverulantsky.

„Já jsem překročil státní hranici v době, kdy toho chlápka mordovali,“ upozornil jsem ho. „Ty ses tady potloukal celý večer a pořádně jsi nevysvětlil proč. Buď rád, že tě nesebrali.“

Škoda že to neudělali.

„Nechali tě na pokoji, protože seš policajt. Kdyby se ke mně chovali jako k tobě…“

„Prosím tě, mlč a spi!“

Nevydržel to tak dlouho, abych stačil usnout.

„Proč jsi mi to neřek?“ broukl uraženě.

„Za prvé nejsem policajt a za druhé ty ses mi taky nepochlubil, že jsi soukromý detektiv.“

„To je něco jinýho, já musím chránit klienta,“ kázal mi, jak to vyčetl z detektivek. „Ovšem vzhledem k tomu, že seš tajnej, nebo co to vlastně…“

„Nejsem tajnej!“ zavyl jsem. „Jenom teď dělám pro někoho jistou práci, o které nechci mluvit, stejně jako ty o té svojí. To bys snad mohl pochopit. Nebo to prostě vezmi na vědomí. A chraň tě pámbu, abys mi teď svěřoval něco, co sis před místními policisty nechal pro sebe.“

Únava mě zbavila všech ohledů. Doufal jsem, že jsem ho nadobro urazil, ale když znovu promluvil, jeho hlas ze tmy zněl vychytrale.

„Moh bys mi trochu píchnout, kdybys chtěl bejt slušnej. Možná bych se měl s někým poradit. O něčem, co je trochu nad mý možnosti, rozumíš… Ne tady, v Praze.“

„Beze všeho,“ souhlasil jsem zoufale, „sejdem se na to co nejdřív.“

To si počkáš, otravo!

Usnul jsem během několika minut, jak jsem si navykl při svém dost nepravidelném životě, a žádné zohavené mrtvoly mě ve snu nestrašily. Probudil jsem se ještě za tmy, potichu se odkradl z pokoje páchnoucího Válečkovým potem, vklouzl za volant mazdy a opustil vinařské město Znojmo. Vzpomínat na ně nebudu – snad jen na tu krásnou jihomoravskou holku, kterou bych byl docela rád nabalil.

Téhle Magdičky bylo škoda do recepce maloměstského hotelu, to jsem odhalil navzdory situaci nepřející ženskému půvabu. Když ji křísili z mrákot, celkem pochopitelných, měl jsem možnost si ji hezky důkladně prohlídnout a jedině to mě smířilo s dalším zdržením. Všichni ostatní netrpělivě čekali, až bude dívka schopná řeči.

Inženýr Karel Schmidt přišel do hotelu zvečera, něco před osmou. Zeptal se, jestli se po něm někdo nesháněl, a obdržel zápornou odpověď. Tedy od Magdy, ale totéž potvrdili i vrchní v restauraci a ve vinárně. Za necelou hodinu se objevil v recepci znovu a po opakovaném bezvýsledném dotazu se zajímal, jestli je hotel obsazený. Magda mu sdělila, že jen čtyři pokoje nějakými slovenskými montéry, ale kolem deváté ještě čekají liberecký turistický zájezd, který tu přenocuje na cestě z Benátek. Ujistila ho, že lůžko dostane, on řekl, že se ještě vrátí, a odešel neznámo kam. Nebo snad poodjel. Babka, která pomáhá v kuchyni, tvrdila, že ho zahlédla na parkovišti. Ten Ford Sierra byl jeho.

Víc ho Magda živého neviděla. Po deváté dorazili ti turisté, a když celá zpocená skončila s jejich ubytováním, zdálo se jí, že v recepci je průvan. Šla se podívat do chodby, z níž vedou dveře do salonku, našla je otevřené a za nimi nebožtíka, jehož hned nepoznala. Neměl už na sobě hedvábný plášť do deště, který ji předtím zaujal, ten visel v rohu na věšáku. Žádný výstřel neslyšela, ale ti Liberečáci byli dost rozparádění. Dívka poučená thrillery podotkla, že vrah asi použil tlumič.

Souhlasil jsem s ní, ale znojemští policajti se tvářili nezbadatelně. Řekl jsem jim o červeném golfu, který ujížděl možná k hranici. Za Filipa Válka jsem se nezaručil, jak po mně chtěl, i když jsem byl přesvědčený, že on toho pražského podnikatele neodstřelil. Upláchl jsem mu před svítáním a radost z toho, jak se mi to podařilo, mi kalilo jen zjištění, že ten dotěra mi v noci zřejmě prošacoval kapsy. Ale jestli něco štípnul, tak jen vizitku, na níž si mohl přečíst adresu a telefon, na kterém jsem byl v Praze toho času k zastižení. Magdičce bych ji dal s radostí, ale nenašel jsem k tomu příležitost. Víckrát se mi asi nenaskytne, protože mě někdo určitě předejde. Ta jednadvacetiletá kráska má takřka neomezené možnosti a svoje příští narozeniny v recepci hotelu Dyje už asi slavit nebude.

Slunce vycházelo a v ranním úsvitu vypadaly keře na stráních kolem dálnice jako zahaleny něžně zeleným závojem. Jestli po těch březnových plískanicích konečně nastanou teplé dny, dojde k té bouřlivé jarní explozi, kterou jsem měl rád a která mě jako každá láska zároveň ničila. Letos v zimě jsem si ve Frankfurtu nad Mohanem sliboval, že se začátkem dubna ve své rodné zemi seberu a odjedu někam, kde mě nikdo nezná a nikdo nenajde, a budu si pár týdnů jen tak bezstarostně žít mezi normálními lidmi, pro které jsou zločiny a politická špína něčím, co sice existuje, ale jich se bezprostředně netýká. Teď bylo těsně po tom bláznivém datu prvního apríla a já jsem se zavázal k práci, která hrozila táhnout se ještě pár týdnů.

Když se na obzoru objevily ponuré kontury bloků pražského Jižního Města, procítěně jsem zaklel. Do schůzky s vlivným a ctihodným pánem, kterému jsem vděčil za tenhle džob, chybělo několik hodin, ale měl jsem po náladě už teď. Nebýt protivného Filípka, mohl jsem si ve Znojmě dopřát pozdní snídani ve společnosti slečny recepční a rozptýlit chmury v jejích krásných očích.

Pobaveně jsem si uvědomil, že to děvče mi utkvělo v mysli pevněji, než jsem čekal.

***

Hospoda U Ledu vypadala prý na chlup stejně jako veškerá podobná lidová zařízení v Čechách a na Moravě před nástupem demokracie a s ní spojené privatizace. Už jsem tady pár takových navštívil, ale sám nemohu porovnat, za totality jsem do své vlasti nejezdil. Jestli však měla sloužit jako model nového pořádku, příliš se mu nedaří. Špína na zdech se pravděpodobně nastřádala za desetiletí a muži v modrákách kolem stolů s plnými i prázdnými půllitry vzbuzovali dojem, že tady strávili podstatnou část života a pro jeho zbytek hodlají zůstat při starém. Zvučelo tu pochmurné veselí a mě z něho teď, v pravé poledne, trochu zamrazilo. Rád bych v souladu s názvem hospody věřil, že je něco jako skanzen. Rád bych, ale zkušenost mi to nedovolila.

Prodral jsem se přeplněným výčepem do prostorné jídelny, kde všechny stoly, až na dva u vzdálené zdi, byly plně obsazené. Zamířil jsem k jednomu z nich, ani jsem mezi pivaři nepátral. Pán, se kterým jsem tady měl schůzku, by se k nim neposadil, to bylo jisté.

Dorazil, sotva jsem usedl. Celý šedý, od nohavic až po prošedivělé vlasy, dokázal i v tomhle prostředí vypadat nenápadně jako nějaký zaprášený stín.

„Dobrý den,“ řekl, „přišel jste brzo.“

„Přesně. Vy jste se zpozdil.“

Posadil se na kraj židle, začal si stahovat rukavice a hned toho nechal.

„Chtěl jsem vás chytit venku, ale proklouzl jste mi. Uviděl jsem vás oknem.“

„Skutečně?“ podivil jsem se s pohledem na zahnědlé, téměř neprůhledné záclony. „Bylo mi divné, sotva jsem sem vlezl, že jste si vybral takovou putyku.“

Prohlížel si mě očima modrýma jako batole. Ty jediné na něm měly výraznou barvu, a když je přivřel, vypadal docela šedivě. Měl knírek a já jsem ho podezíral, že si pěstuje image módní mezi českými politiky. I když měl postavení dost význačné, aby mě dokázal do Prahy přilákat, nevěděl jsem, jestli má skutečnou moc. V Česku těchto dnů se to dalo poznat dost těžko a někdy – pro někoho – dost pozdě.

Jenže já jsem na něm závislý nebyl. Už dávno jsem si zvykl cítit se odpovědný jenom sám za sebe. Ať to pan Milner ví nebo neví, já ho na to upozorňovat nebudu, pokud mě k tomu nepřinutí.

„Kdy jste přijel?“ zeptal se mě.

„Dnes ráno. Trochu mě zdržela drobná nehoda.“

Raději bych o tom pomlčel, ale on projevil dost živý zájem.

„Na dálnici?“

„Ne, včera ve Vídni. Slítl jsem do výkopu v jedné úzké uličce.“

„Vy neumíte parkovat ve velkoměstě?“ Naštval jsem se.

„Šel jsem pěšky! Chtěl jsem si tamtudy zkrátit cestu k autu, netušil jsem, že ta gasse je slepá. Ten motocyklista se asi spletl taky. Projel kolem mne, otočil se na místě a vystartoval jako kaskadér.“

„Na vás?“

„Málem jsem byl jeho,“ přikývl jsem a mimoděk se dotkl pořád ještě citlivého ramene. „Ten výkop, do kterého jsem udělal parakotoul, byl sice tvrdý, ale nebýt tam, odnesl bych to asi hůř.“

„Stalo se to, když jste šel k Patenidisovi, nebo od něho?“

„Vždyť vám říkám, že jsem se už vracel k autu. Chtěl jsem být v Praze…“

Zarazil jsem se. Milner na mne hleděl upřeně, v modrých duhovkách studené světlo.

„Snad si nemyslíte, že ten chlap s tou těžkou mašinou mě srazil schválně?“ hlesl jsem.

Promítl jsem si tu situaci. Bylo to blízko ústí uličky, která se s tou, v níž bydlel Řek, za kterým jsem do Vídně jel, paprsčitě sbíhala. Z toho místa mohl každý vidět, z kterého domu vycházím. A kam jsem o dvacet minut dřív vstoupil. Bylo snadné si počkat, až půjdu odtamtud. Jenže tam byl ten výkop. Když jsem se z něho škrabal, přispěchali ke mně dva staří pánové se psem. Ten pes musel vážit tolik, co oba staříci dohromady, a málem mě shodil zpátky.

A ten motocyklista se o kus dál vymázl. Když se sbíral ze země, ohlédl se po mně, ale pak dámským sedem naskočil na mašinu a odrážeje se nohou zmizel mi z obzoru.

Protože viděl, že jsem celkem v pořádku?

Nebo proto, že tam byli dva svědkové a hlavně ten baskervilák?

„To byste snad měl poznat,“ odvětil Milner na moji otázku, „pokud je vaše pověst zasloužená.“ Tvářil se pochybovačně, skoro trochu pohrdavě.

Rozhodl jsem se to přehlídnout.

„K Patenidisovi mě nikdo nesledoval, za to ručím. U něj jsem se zdržel sotva dvacet minut. Za mé přítomnosti nikam netelefonoval. Vyslechl moji poptávku bez zvláštního nadšení, ale to je snad mezi obchodníky normální, ne? Nečekali jsme přece, že se bude po tom kšeftu sápat, div mi neutrhne kapsy. Připustil, že by možná měl jisté možnosti, ale ověří si je až během takových tří dnů. Tak si budu muset cestu do Vídně ještě zopakovat.“

„Nebudete,“ řekl Milner suše.

„Fakt? No to je fajn.“ Myslel jsem to upřímně, ale zodpovědnost za rozdělanou práci mě přiměla, abych podotkl: „Jenže on čeká, že bude jednat zase se mnou.“

„Nečeká. Patenidis je mrtev.“

„Ale…“

Před očima mi vyvstal ten malý nařvaný Řek s jiskrnýma očima, saddámovským knírem a hadím jazykem. Sálala z něj vitalita jako středomořské slunce, pod snědou umaštěnou kůží měl svaly jak z vulkanizované gumy a v kulaté hlavě mozek nepochybně přesný jako osobní komputer. Kdybych si dávno neodvykl zatahovat svoje pocity do svých vnucených profesionálních vztahů, musel bych ho považovat za výrazně odporné individuum.

Mezi překupníky zbraní jsem ovšem žádné sympaťáky hledat nemohl. Ale přesto jsem Patenidise politoval. Tak slibně jsme se dohodli, a teď budu nucen navazovat nějaký nový kontakt.

„Odpráskli ho v jeho předsíni chvilku po poledni. Kdybyste se zdržel o něco déle, mohl jste se s vrahem pozdravit.“

Spíš by mě sejmul taky.

Drobátko mě zamrazilo, ale před potměšilým Milnerovým pohledem jsem řekl lhostejně:

„No, to se holt lidem jeho druhu občas stává.“ Hned jsem se zarazil a pátravě si Milnera změřil.

„Jak víte, v kolik hodin jsem Patenidise navštívil? Zatím jsem vám to neřekl a jsem si jistý, že jsem nikoho neměl v patách.“

„Taky že ne. Ten náš člověk ve Vídni se usadil v bytě, z něhož viděl Patenidisovi do oken. Měl na starosti jeho dům, ne vás.“

„Takže viděl vraha?“

„Asi. A co z toho? Byla to jen nájemná síla. Ať si ho honí vídeňská policie, třeba mají ty čiperné grázlíky z Balkánu a arabských zemí spočítané. My jdeme po našich rybách a ty nám oni tady lovit nebudou.“

Tenhle tajnosnubný pán z jakési vládní komise pro potírání pokoutního vývozu zbraní byl pěkný cynik, ale musel jsem mu dát za pravdu. Ano, tuzemské podnikavce v tomhle nekalém oboru bych měl usvědčit já, jeho prodloužená ruka. Taky jsem jenom nájemná síla a žádné extra uznání za úspěch nesklidím. To připadne jemu, ambicióznímu politikovi, a můžu čekat, že teď před volbami mě bude prohánět jako kluk káču.

Vzápětí mě z tohoto přesvědčení, na které jsem si už zvykl, a které mě tím pádem nijak neskličovalo, vyvedl.

„Vy jste bohužel ve Vídni už nepoužitelný,“ řekl rozmrzele.

„Ten domněle splašený motocyklista asi nešel jmenovitě po mně,“ namítl jsem. „Patenidis se zřejmě už před naším setkáním jevil jako nespolehlivý článek řetězu, který začíná v Česku a končí někde na Blízkém východě. Chtěl jste se do té mafie nabourat na špatném místě a v nepravou chvíli.“

Milner mě zpražil pohledem a zvysoka odsekl:

„Třeba taky špatným způsobem. Ale já si moc nemůžu vybírat ve svých nástrojích.“

Znělo to jasně urážlivě, ale já jsem se chápavě usmál.

Šedivec taky a zlomyslně dodal:

„Jestli si myslíte, že nešli adresně po vás, tak tím bych si tak jistý nebyl. Nemohli přece chtít zlikvidovat každého, kdo do toho domu zajde.“

„To teda nemohli,“ přisvědčil jsem zamyšleně.

Už jsem skoro přistoupil na to, že moje střetnutí s motocyklem, který patřil mezi jedno z těch opancéřovaných silničních monster, nebylo bez souvislosti s mojí návštěvou u Nikose Patenidise.

„Ale jestli toho svého agenta hodlali ten den vyřadit z oběhu, mohl jsem se k tomu přinatrefit náhodou. Mohli chtít pro jistotu odrovnat jeho posledního návštěvníka.“ Na nároží Patenidisovy ulice? Když on v té chvíli, kdy já jsem se kácel do výkopu, možná ještě žil nebo teprve umíral? Hm.

„Každého ne,“ prohodil Milner, „vás ale mohl někdo poznat. Ta banda je mezinárodní.“

„To jste si teda zvolil svého agenta špatně.“

„Myslel jsem hlavně na to, že tady nejste veřejně známý.“

Měřili jsme se navzájem nevraživými pohledy. Po chvíli jsem smířlivě řekl:

„Takže podle vás moje schůzka s Řekem bezprostředně vyvolala jeho smrt?“

Pokrčil rameny a uhladil si hladké rukavice gestem, které připomínalo pověstné pilátovské mytí si rukou.

„Mohlo to tak být.“

„A hodláte mě tím pádem uvolnit ze svých služeb?“ otázal jsem se nadějně a zatím nevěděl, jestli mám být rád, nebo se cítit pokořený.

„Ještě nevím. Zůstaňte v Praze, dám vám vědět.“

„Za jak dlouho? Nemůžu tady zbůhdarma…“

„To nechte na mně,“ řekl zvysoka, „propustím vás, až si budu jistý, že vás už nemůžu použít.“

Zvedl se a jeho šedivý stín se po několika krocích rozplynul v dýmu zaléhajícím hospodu jako jedovaté mračno.

Chvilku jsem seděl, napůl vzteklý, napůl pobavený. Přemítal jsem, co vůbec Milner ví o mých plánech vrátit se do Prahy a usadit se tu natrvalo. A o mojí potřebě jak správných styků, tak i peněz.

Od vzdáleného stolku vstal mužík ve flekatém sáčku a přiblížil se ke mně šouravým, neomylně číšnickým krokem.

„Dáte si něco?“ zeptal se mě vyšeptalým hlasem.

„Pivo.“

Dostal jsem ho a pochopil, proč je hospoda tak vyhledávaná. Bylo jako křen a protáhlo mi hrdlo i mozek.

Možná díky tomu osvěžujícímu moku mě napadlo, že jestli ta překupnická firma, jejímž byl Řek agentem, dostala hlášku, že člověk, který přijíždí z blíže neurčené středomořské země a živě se zajímá o možnost obstarání českých ručních zbraní, je volavka, tak to varování mohlo přijít z okruhu muže, který toho nepravého kupce do Vídně vyslal.

A můj rozpačitý postoj k mému dalšímu pobytu v Praze se změnil v jednoznačně kladný.

***

Bydlel jsem v komfortní vile, která patřila jedné mně nakloněné dámě, pobývající toho času v Itálii. Nabídla mi ji k bezplatnému užívání pravděpodobně s pragmatickým záměrem, že jí to sídlo po dobu její nepřítomnosti svědomitě ohlídám. Měla se čeho bát vzhledem k počtu vloupání v tomhle krásném hlavním městě a k poloze domu. Stál obklopen velkou, divoce vzrostlou zahradou na výběžku hřebene Kavčích hor, nalevo od něj se k ulici s čtyřproudovou vozovkou svažovaly křovím zaplevelené louky, napravo byla rokle a na jejím dně bazény plaveckého stadionu.

Člověk se sem mohl dostat buď serpentinou z Podolí, nebo seshora přes lesopark nad branickou skálou, kde se ve dne promenovali pejskaři a mámy s dětmi. Moje hostitelka taky vlastnila dva boxery, mimořádně uřvané a uslintané, ale upozornil jsem ji, že můžu z Prahy kdykoliv zmizet na dobu neurčitou, tak je odvezla někam na venkov. Zbyl jsem tu sám s kocourem Áronem, nenapravitelným a zcela soběstačným individualistou, se kterým jsme měli hodně společného.

Ve schránce vedle branky jsem našel dva reklamní prospekty a výtisk obvodního zpravodaje Tučňák. Na prahu masivních dveří s kosočtverečným zamřížovaným okénkem seděla černá chlupatá koule a svítila na mne žlutýma očima. Bylo to poprvé, co mě Áron vzal na vědomí, tak jsem ho družně pozdravil.

„Čao, dědku, snad jsi mě nepostrádal? Nebo spíš mlíčko, přiznej se! Tak pojď dál…“

Zachřestil jsem klíči a zarazil se. Za mříží okénka se bělala dopisní obálka. Vylovil jsem ji, abych ji přidal k hromádce korespondence své paní domácí.

Psaní bylo pro mne. Stálo na něm moje jméno, vyvedené úhledným školáckým rukopisem, a chyběla známka. Překvapilo mě. Měl jsem pár známých po široširé Praze, ale s nikým z nich jsem se za svého dosavadního krátkého pobytu nesetkal. Nabídku tohoto bydlení jsem nepřijal pouze proto, že bylo pohodlné a zdarma, ale taky že jsem tu byl míň na očích než v hotelu. K co nejmenšímu zviditelňování mě nabádal nadměrně tajnůstkářský pan Milner. Otáčel jsem obálkou v prstech, pak jsem jeden zasunul pod chlopeň a otevřel ji. Pohlédl jsem na podpis a usykl. Četl jsem:

Dear Dave,

zřejmě jsi měl velice naspěch, tak se na Tebe nezlobím, že ses se mnou nerozloučil. Můj návrh, že Tě přiberu do svého případu, platí. Nebyla příležitost, abych Tě seznámil s podrobnostmi, tak Tě čekám dnes, tj. v úterý 7. dubna, ve čtyři odpoledne v kavárně Slavia. Kdybys nedostal tento dopis včas, zavolej mi na č. 2322647, event. nechej vzkaz na záznamníku. Litoval bys, kdyby sis nechal ujít tak velkou věc!

Yours sincerely Filip

Otráveně jsem list zmačkal. Blbec Váleček vstupuje do Evropy vyzbrojený drobky angličtiny a četbou amerických detektivek! Jestli si nedá pokoj, brzo dostane přes hubu a snad mu to pročistí tu jeho popletenou hlavu. Já při té lekci asistovat nebudu.

V obálce byla taky vizitka, jejíž text se podobal spíš inzerátu.

Agentura MAFI, spol. s r. o.

ochrana a pátrání všeho druhu diskrétně a spolehlivě

V rohu se skvěla kresbička karatisty v akci. Dosadil jsem mu do obličeje rysy Válečka a rozesmál se.

Adresu a telefonní číslo jsem si ani nepřečetl. Strčil jsem všecko zpět do obálky a vstoupil dovnitř. Áron mě následoval a v hale si vyskočil do křesla. Uhnízdil se v něm a pozoroval mě, jak otevírám okno, z domácího baru vybírám láhev a nalévám si slzu martellu. Válek mě mrzel víc než Milner, který mi koneckonců jistým způsobem šéfuje. Nepředpokládal jsem, že mě vyhledá na adrese z vizitky, kterou mi čmajznul. Stálo na ní jméno majitelky flašky, ze které jsem upíjel. Jistota, s níž mě zval do Slávie na dnešní den, napovídala tomu, že upaloval do Prahy mně v patách. Měl jsem mazdu uklidit do garáže a nenechávat ji stát před vilou, na přemísťování po Praze jsem ji moc nepoužíval. Potvrdila mu, že mě našel. Je mu to ovšem houby platné.

„Radši si budu krátit čekání na další pokyny pana Milnera s tebou, Árone,“ ujistil jsem kocoura.

Vypadal, že to schvaluje.

***

Po čtyřiadvaceti hodinách, během nichž jsem se jen povaloval, jsem se začínal nudit. Milner se neozýval a soukromý detektiv Filip Válek kupodivu taky ne. Z nedostatku činnosti, na který jsem nebyl zvyklý, mi ten snaživý chlapec proti očekávání sem tam přicházel na mysl. Nejenže se už neobjevil osobně, ale ani nezavolal. Telefon zazvonil jenom jednou, a když jsem do něj pronesl své obvyklé lakonické „ano?“, volající zavěsil. Mohl to být omyl nebo nějaký nevychovanec, který očekával známý ženský hlas. Předběžně jsem se proti dotěrnému Válkovi obrnil tak pevně, že mi skoro chyběl. Třeba si svůj velký případ vyřešil bez mé pomoci.

Můj vlastní případ uvízl v samém začátku. Byl jsem nespokojený. Šéf vládní komise pro kontrolu obchodu se zbraněmi by udělal líp, kdyby mi nechal volnou ruku. Když si mě, světoobčana plynně hovořícího čtyřmi jazyky, vypůjčil, aby ho nasadil do řetězu kšeftařů a překupníků zbraní vyvážených z Česka, měl vědět, že ode mne nemůže vyžadovat slepou poslušnost. Smrt Patenidise jsem nepovažoval za velké neštěstí. Vražda člena gangu vždycky rozvíří kalné vody a něco vyplave na hladinu. Ve Vídni bych si poradil. Smůla byla, že v Praze jsem neměl kam hrábnout.

Milner považoval za vhodné ukázat mi hned při našem prvním setkání, kde je moje místo.

„Nemyslete si, že ve vás vidím bůhvíjaké eso,“ řekl mi. „Pro mne máte cenu hlavně proto, že mluvíte německy jako Němec, italsky jako Ital a anglicky jako Brit.“

„Jako Američan,“ ušklíbl jsem se na něho, neboť on rozdíly mezi britskou a americkou angličtinou zřejmě nepociťoval.

Jenže teď já, hovořící česky jako Čech, který v životě nevytáhl paty z Prahy, jsem se tady cítil hůř než nějaký Amerikán neovládající jinou řeč než svoji mateřštinu.

Ve středu odpoledne jsem seběhl do Podolí koupit si večerník, abych se dozvěděl, co je v mojí rodné vísce nového. Před trafikou proti někdejšímu kinu Zdar postávalo pár důchodců s tím nepostradatelným plátkem v rukách a v živé diskuzi. Uslyšel jsem: „Byl to skořápkář, prej Rusák…“ a hned nato: „Kdepak, pane! Byl to podnikatel z Braníka. Měl u sebe půl milionu, ale nestačili mu ho sebrat.“

„Dovolíte?“ prodral jsem se mezi nimi.

Když jsem vycházel z krámku, přibyla ke čtveřici korpulentní stará paní a rezolutně rozkládala rukama.

„Takhle se nadzvedl – a hned zas kecnul zpátky… Zachrčel a u pusy mu vyvstala pěna. Seděla jsem vod něho vo dva stolky. Co vám mám povídat – bylo po něm, než byste řekli švec. V obličeji byl modrej jak švestka, kdyby nebyl tak mladej, řekla bych, že to byla mrtvice. Skoro bych za to dala krk, jsem přece dobrovolná sestra Červenýho kříže, ale takovej mladej? Jenže co člověk ví, dneska jsou třicetiletý takový padavky, že bejt my takový, tak jsme se žádný demokracie nedočkali…“

Pokročil jsem o tři kroky, rozevřel list a do oka mě uhodil palcový titulek.

Bylo to cyankáli?

ptal se čtenářů.

Včera před půl šestou rozvířil intelektuální ovzduší kavárny Slávie rozruch. Mladý muž sedící v boxu, z něhož je vyhlídka jak na Národní třídu, tak na nábřeží, se náhle zhroutil, a když přispěchala pomoc z řad hostů (mizerná obsluha je stále pro naši národní kavárnu pověstná), mohla jen konstatovat, že je mrtev. Příznaky nasvědčují nepřirozené smrti. Je to sebevražda jedem, nebo dlouhé prsty podsvětí už zasahují i do blízkosti Zlaté kapličky nad Vltavou? Šestatřicetiletý F. V., šéf soukromé detektivní agentury, která se možná snažila statečně kompenzovat nedostatečnou práci pražské policie, nám to už nepoví.

Škubnul jsem novinami, až jsem je roztrhl. Otočil jsem se a spěchal zpátky ke skupince, která se zatím rozrostla o další vděčné posluchače výřečné dobrovolné sestry.

„Promiňte,“ nastrčil jsem jí pod nos poškozený večerník, „vy jste byla u toho?“

„Ano. Každý úterý ve čtyři máme ve Slávii slezinu my děvčata z rodinný školy…“

Odmlčela se, podezíravě na mne zamžourala.

„A co vy jste zač?“

Nasadil jsem mužný výraz a tajuplně zamručel:

„Soukromý detektiv.“ Babka, které na druhý pohled bylo dobře přes sedmdesát, zaváhala a potom se vzrušeně otázala: „Vy jste toho chlapce znal?“

Spolkl jsem označení „chlapec“ svého vrstevníka a přikývl. „Byl to můj kolega. Ale vy mi asi nic podstatného o tom nepovíte,“ dodal jsem mazaně a pohnul se směrem k Vltavě.

Nezklamala mě, dohonila mě, než jsem minul stanoviště taxíků.

„Vy jste se to dozvěděl teprve teď?“

„Ano.“

„Jedete do Slávie?“

„Ano.“

„To bych se divila, kdyby vám tam něco řekli. Tajný dorazili, jako by čekali za rohem, a všecko ututlali…“

Zastavil jsem se. „Kdo?“

„Estébáci,“ řekla spatra a poťouchle si mě změřila.

„Vo tom byste přece měl něco vědět, jestli jste fakt byl jeho spolupracovník.“

„To jsem byl, věřte mi nebo nevěřte.“ Ať mi pámbu odpustí tu zbožnou lež. „Vsadím se, že vy jste viděla víc než všichni ostatní.“

„Ano, jenže mě nikdo nechtěl poslouchat! Pro ně jsem jenom bába, která nemá co dělat a vymejšlí si, aby jí někdo popřál sluchu.“

„On tam s někým hovořil?“

Trhlo to s ní, stará svraštělá tvář se rozsvítila. „Jak to víte?“

„Nic nevím, hádám.“

„Byl tam kluk tak kolem dvaceti. Ten váš kolega byl takovej nenápadnej človíček, jeho samotnýho bych si ani nevšimla,“ spustila zvolna a tím mě přesvědčila, že docela nebásní. „Ale ten chlapec – nabarvený vlasy, propíchnutý uši – já vím, takovejch jsou plný ulice. Ale k tomu učitýlkovi mi vůbec nepasoval.“

Bylo to dost přesné zařazení nebožtíka Filipa Válka, tak jsem natahoval uši, div jsem jimi nestříhal.

„Seděli spolu?“

„Co vás nemá! Vždyť vám to povídám. Ten sotva zletilej pankáč se prošel kavárnou, jako by někoho hledal. Možná jenom volnej stolek, v tu dobu tam bylo dost plno. Vlastně to ani nebyl pankáč, spíš takový stvoření, u kterýho těžko poznáte, jestli je kluk, nebo holka,“ řekla rozjímavě. „Třeba sháněl kořena, ale moc zkušenej nebyl, když si vyhlíd toho vašeho kolegáčka. On seděl sám a usrkával fernet, jako by mu musel hodně dlouho vydržet, ale co to vlastně má před sebou, to jsem poznala, až když se sklenička převrhla. Byla jsem u něho první, pane!“

Bábrle měla frňák, který nasvědčoval, že ohledně šnapsu se jí dá věřit. Byla k uzoufání zdlouhavá, ale nezbylo mi než ji povzbuzovat.

„Takže ten chlapec si chtěl k němu přisednout?“

„No – asi ano,“ řekla nejistě. „Někde poblíž toho stolku se motal, ale zrovna jsem ho spustila z očí. Měla jsem tam svoji dámskou společnost. Ale potom, když ten váš známej začal chroptět, ten kluk tam už nebyl. Najednou jsem ho nikde neviděla.“

„Jenže to už jste teprve měla oči pro něco jiného,“ podotkl jsem. „Nemůžete je mít všude.“

Matrona se nasupila a kradmo hodila pohledem ke skupince před trafikou. Zájem, který jsme vzbuzovali, ji přesvědčil, že mezi nimi nalezne vděčnější posluchače, tak upjatě prohlásila:

„Víte co, běžte si do Slávie, jestli vás to tak zajímá.“

Zajímalo mě, jak zemřel ten muž ve Slávii, pokud to ovšem byl Filip Válek. Měl jsem výrazné podezření, že přesně tenhle moula mohl skončit tak trapně. A možná jsem to zavinil já. Jestli mi ovšem skutečně chtěl svěřit něco závažného.

Přemítal jsem, zda si mám troufnout jít na Národní třídu vyzvídat. Ale opožděných, senzacechtivých zvědavců se tam asi bude ještě ochomýtat dost a koho upoutá, jestli se k nim přidá jeden navíc?

Panu Milnerovi by to vadilo, podotkl jsem sám k sobě škodolibě a volným krokem se vydal směrem k vyšehradskému tunelu.

Bylo vlahé dubnové odpoledne, spíš už podvečer. Nad Vltavou poletovali rackové a elegantně kradli sousta labutím, které se tvářily, že je jim to jedno. Byly překrmené a já hladový po jakékoliv činnosti, která by mě alespoň nakrátko rozptýlila.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Nenechám tě odejít