Tony Parsons

Spolek katů

Originální název: The Hanging Club

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited,

London, Great Britain 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2016 by Tony Parsons

Translation © Michaela Teličková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8741-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8742-0 (mobi)

Pro Freda Kindalla z Kentish Town

Na ulici se již shromáždil obrovský dav; okna byla plná lidí, kteří kouřili a hráli karty, aby si ukrátili čas; zástupy se strkaly, hašteřily, žertovaly. Všechno dýchalo životem a veselím, jen ta masa temných obrysů v samém středu ne – černé lešení, příčné břevno, provaz a ostatní příšerné parafernálie smrti.

Charles Dickens, Oliver Twist

—

Pane, popravy právě mají přitahovat publikum.

Pokud se tak neděje, pak nenaplňují svůj účel.

Dr. Samuel Johnson

Prolog

Po modlitbě

Po páteční modlitbě se Mahmud Irani vrátil na místo, kde zaparkoval své taxi, a během několika minut se mu podařilo nabrat člověka, který ho měl zabít.

Ten muž stál naproti vchodu do londýnské zoo, na sobě oblek s kravatou a sako měl navzdory parnému letnímu odpoledni zapnuté. Oči schovával za temnými skly slunečních brýlí a jednu paži držel zvednutou, aby si přivolal taxi, jako by počítal s tím, že Mahmud bude hned po modlitbě projíždět po okruhu kolem Regent’s Parku, jako kdyby věděl, že je na cestě.

Jako kdyby na něj čekal.

Mahmud u něj zastavil a zvenku ucítil závan zvířecího pachu, který se k němu nesl z nedaleké zoo, v létě tak typický.

„Beru jen hotovost, šéfe,“ oznámil Mahmud.

Muž přikývl, pohlédl na svůj telefon a pak ho ukázal Mahmudovi. Na displeji iPhonu byla vyobrazená mapa centra s červenou značkou označující cíl jejich cesty.

Newgate Street, EC1.

Bylo to odsud jen nějakých šest kilometrů, ale bude kvůli tomu muset projet středem města zrovna v době oběda, kdy je provoz na silnicích obzvlášť pomalý. Mahmud neochotně zabručel na souhlas a sledoval, jak muž vklouzl na zadní sedadlo.

V tichosti se vydali skrz rozpálené město na jih.

Mahmud akorát zatáčel na Newgate Street, když si ve zpětném zrcátku všiml, že muž vytahuje malý kožený obal na platební karty. Mahmud si povzdechl. Kolikrát to těm idiotům bude muset říkat?

„Beru jenom hotovost,“ zopakoval tentokrát důrazněji a zatahal si přitom za tričko s límečkem, které se mu lepilo ke zpocenému tělu.

Ale muž si nevytahoval kreditní kartu.

Nahnul se mezi sedadly dopředu a na levé oční víčko Mahmuda Iraniho pevně přitiskl žiletku.

Mahmud zadržel dech.

Cítil, jak se mu tenké a chladné ocelové ostří žiletky usazuje do měkkých záhybů pod obočím. Slabá vrstva kůže překrývající jeho oko se pod tlakem žiletky divoce chvěla. Zaplavila ho čirá hrůza.

„Prosím,“ hlesl Mahmud. „Prosím. Vemte si peníze. Mám je pod sedadlem.“

Muž se zasmál.

„Nechci tvoje peníze. Jenom hezky pokračuj v cestě. Hezky v klidu.“

Mahmud si připadal jako ve snu. Řídil s jedním okem pevně zavřeným a snažil se soustředit na cestu před sebou navzdory ostří žiletky, které měl přitisknuté na víčku.

Podle mužových pokynů dojel na konec ulice a pak zabočil doleva na obrovskou stavební parcelu. Byla opuštěná – bylo to jedno z těch tichých a pustých míst, která se tu a tam nečekaně vynoří uprostřed města. Stavěli tu další z mnoha prosklených výškových budov, ale to odpoledne tu nikdo nepracoval. Mahmud a jeho pasažér tam byli docela sami. Před nimi v nerovné zemi zela obrovská díra.

„Tady dolů,“ přikázal muž.

„Mám ženu a děti.“

„Na to už je pozdě, kámo.“

Ostří žiletky se Mahmudovi zarylo hlouběji do kůže a on přitom ucítil, jak se jeho oční bulva pohnula – z toho pocitu, jak se jeho oko snažilo uniknout ostří, mu bylo na zvracení. Mahmud zajel do otvoru v zemi a pokračoval po cestě dolů. Kola auta narazila na retardér, potom s drkotáním přejela po sutinách a pak se před nimi rozevřel rozlehlý suterén pohroužený do šera.

Co to bylo za místo?

Mahmud nedokázal určit, jestli to kdysi bývala podzemní garáž, nebo jestli se jí teprve stane. Teď se tam rozkládal rozměrný prázdný prostor s velmi nízkým stropem – byl to podzemní suterén bez jakéhokoli zdroje světla, tedy s výjimkou těch několika paprsků letního slunce, které tam odněkud pronikaly.

„Kam jedeme?“ Otázka Mahmudovi unikla dřív, než se dokázal zarazit. Tentokrát muž jemně přejel přes jeho oční víčko, jen slabě, ale stačilo to na to, aby ostřím zařízl do kůže, až Mahmud vykřikl šokem z nečekané bolesti. Z ohybu Mahmudova levého víčka pomalu začal vytékat teplý pramínek krve. Potom už nepromluvil.

Vystoupili z auta a Mahmuda v tu chvíli napadlo, že by mohl utéct, kdyby nebyl tak ochromený hrůzou, kdyby neodmítal uvěřit, že se tohle opravdu děje, kdyby nebyl tak vyděšený teplou krví, která mu teď stékala po obou stranách levého oka, kdyby nebyl tak strachy bez sebe, že si ani nedokázal naplno uvědomit svoji příležitost k útěku, dokud ta chvíle nepominula.

Pak se muž postavil za Mahmuda, ostří žiletky vrátil zpátky do měkkých záhybů kůže nad jeho levým okem a druhou rukou jemně vzal taxikáře za zápěstí.

Přešli přes ten otevřený prostor ke dveřím na druhém konci.

Potom sešli dolů po schodech. Bylo tam chladno.

Sestoupili do naprosté temnoty a kráčeli úzkou chodbou, dokud se vysoko nad jejich hlavami najednou neobjevila nevelká šachta, ze které přicházelo přirozené světlo. Mahmud kolem sebe viděl starobylé bílé cihlové zdivo zbarvené dozelena vlivem času a počasí. Bylo tam už velmi chladno – jako by se léto odehrávalo na jiné planetě. Vzduch zapáchal něčím, co připomínalo stojatou vodu. Skoro jako by vstoupil do jiného světa.

A pak uviděl ostatní. Byli tři.

Jejich obličeje zakrývaly černé masky, zpoza kterých byly vidět jen jejich oči.

Jednomu z nich v rukou svítilo jakési červené světlo. Byla to kamera a byla namířená přímo na Mahmuda Iraniho.

Stály tam schůdky. Dřevěné kuchyňské schůdky. Mahmud nedokázal pochopit, co se právě děje, zatímco mu něčí ruce pomohly vystoupat na schůdky a položily mu něco kolem krku. V očích měl krev, ale nespouštěl přitom oči z toho muže z auta, který něco řešil s člověkem s kamerou. Mahmud si dlaní setřel krev a pokoušel se přitom udržet rovnováhu – bál se, že ze schůdků spadne.

Prsty si nervózně ohmatal krk. Byl to provaz.

Dali mu kolem krku provaz.

Vzhlédl a uviděl, že je připevněný k zrezavělému spletenci starých trubek u stropu.

Jeho paží se opět dotýkaly cizí ruce. Uslyšel kovové klapnutí. Zjistil, že mu ruce spoutali za zády.

Vyhrnul se z něj vodopád slov. Teď už mu mluvení problémy nedělalo. Ani žiletka přitisknutá k jeho oční bulvě by mu teď nedokázala zavřít ústa.

„Mám ženu a děti!“ křičel a sklepem se rozléhala ozvěna jeho slov.

Ženu a děti!

Ženu a děti!

„Jsem jenom taxikář! Prosím! Máte špatnýho člověka!“

Muž z auta si zakrýval tvář černou maskou. Jako popravčí. Otočil se k Mahmudovi Iranimu.

„Víte, proč jste byl přiveden na toto popraviště?“ zeptal se ho.

„Cože? Tohle… cože? Nevím, o čem… Cože? Já jsem taxikář…,“ zakoktal Mahmud.

Ale pak se mu slova zadrhla v krku, protože za červeným světlem kamery uviděl, jak jeden z nich připevňuje na zašlé bílé cihly toho podzemního místa velké listy papíru.

Na nich byly portréty stažené z internetu.

Byly to tváře dívek. Mladých dívek. Usmívajících se dívek.

A ano, všechny se usmívaly, každá z nich – některé úsměvy byly sice ztuhlé a nesmělé, ale jiné zase přirozené a sebevědomé.

Každá se usmívala svým vlastním způsobem. Školní fotografové trvali na tom, aby se usmály, povzbuzovali je a snažili se je rozesmát.

Byly to oficiální portréty, takové, jaké se pořizují na konci každého školního roku, aby zachytily, jak studenti rostou. Dívky na nich byly zobrazeny přesně v tom prchavém okamžiku v jejich životě, kdy už nebyly dětmi, ale ještě ani ženami, kterými se jednoho dne stanou.

Usmívající se tváře pozorovaly Mahmuda Iraniho. A on tyhle tváře znal. Každou z nich.

Viděl je v místnostech plných smějících se mužů. Slyšel ty dívky křičet o pomoc, když žádná pomoc nepřicházela. Viděl je opilé a na pokraji bezvědomí, zmámené levným chlastem a silnými drogami, zatímco z nich strhávali oblečení.

Spolu s ostatními muži se těm dívkám smál.

Jeho další slova byla protknutá hořkostí, opovržením a hněvem.

„Děvky!“ utrhl se. „Levný děvky, co mají rády chlast a drogy. Coury, co se odhalují. Holky, co mají rády chlapy. Hodně chlapů. Typický holky v týhle zemi. Poslouchejte mě! Tohle nejsou slušný holky! Tak posloucháte mě?“

Někdo odkopl schůdky, na kterých stál.

„Děvky,“ vyštěkl Mahmud Irani a pak už neřekl nic dalšího, protože schůdky byly pryč a provaz se mu najednou zařezával hluboko, hluboko, hluboko do krku a jeho nohy sebou bezmocně kopaly ve vzduchu.

Okamžitě se pokálel.

Červené světlo kamery ho pozorovalo, jak se ve vzduchu divoce svíjí, kroutí a zmítá hrůzou a bolestí, neuvěřitelnou bolestí, jak jeho tělo zoufale bojuje s provazem, který se mu každou vteřinou zařezával hlouběji a hlouběji do kůže. Provaz mu nejdřív stlačil hrdelní žílu a pak se zařízl mnohem hlouběji a přerušil krční tepnu, což zprudka zastavilo přítok krve do mozku, v následku čehož začal jeho mozek okamžitě otékat. Mahmudovy oči se zvrátily dovnitř do hlavy, jazyk se mu vyplazil ven z rozechvělých úst a z hloubky jeho zardoušeného hrdla vyšel přidušený chrčivý zvuk.

Červené světlo pozorovalo, jak provaz Mahmuda pomalu rdousí.

A ta bolest!

Mahmud netušil, že na světě existuje tolik bolesti. Uplývající minuty mohly stejně tak dobře trvat celá staletí. Ale po chvíli, která se mu zdála být dlouhá celých tisíc let, ačkoli ve skutečnosti šlo o méně než pět minut, konečně přestal kopat nohama a paže mu ochably podél těla.

A Mahmud Irani ze sebe v tom tajném sklepení z bílých cihel, které je schované hluboko pod městem, vyrazil svůj poslední přiškrcený dech.

Červené světlo zhaslo.

A tváře dívek na zdi se stále usmívaly.

Část první

ČERNÉ LEŠENÍ

1

Seděli jsme v soudní síni trestního soudního dvora sídlícího v budově nazývané Old Bailey a čekali jsme na spravedlnost.

„Povstaňte,“ pronesl soudní vykonavatel.

Postavil jsem se a nepouštěl přitom ruku ženy, která seděla vedle mě. Byl to dlouhý den. Ale konečně se blížil ke konci.

Byli jsme tam kvůli muži, za kterého byla žena vedle mě provdaná téměř dvacet let, muži, kterého jsem nikdy nepoznal, ale zemřít jsem ho viděl nejméně stokrát.

Viděl jsem, jak za klidného jarního večera vyšel z jejich prostého domku ven oblečený jen v pyžamu, obyčejný muž středního věku v papučích, a chtěl udělat jen to, co bylo správné – nade všechno chtěl jen ochránit svou rodinu. A viděl jsem, jak ho tři mladíci, kteří teď seděli na lavici obžalovaných, srazili k zemi a ukopali ho k smrti.

Viděl jsem, jak umírá, nejméně stokrát, protože jeden z oněch mladíků to celé natočil na mobil. Záběr se chvěl mladíkovým smíchem, doslova se otřásal, a přitom obraz zůstal ve světle březnového večera dokonale ostrý. Viděl jsem, jak umírá, znovu a znovu a znovu, dokud jsem neměl hlavu plnou jeho tichých výkřiků, který mě pronásledovaly i ve snech.

„Byl to dobrý člověk,“ zašeptala jeho vdova Alice, pevně sevřela moji ruku a pro důraz jí zatřásla. Přikývl jsem a cítil jsem, jak se mi její prsty zatínají do dlaně. Po jejím druhém boku seděly její dvě dospívající děti, dívka okolo šestnácti let a o rok mladší chlapec, a vedle nich seděla mladá, skoro třicetiletá žena – poradkyně pro komunikaci s rodinami.

Domníval jsem se, že Hlavní trestní soud, což je oficiální název pro Old Bailey, není místem pro děti, obzvlášť ne pro ty, které z okna domova viděly vraždu svého otce. Poradkyně pro komunikaci s rodinami – slušná, starostlivá a vysokoškolsky vzdělaná mladá žena, která stále ještě věřila, že tenhle svět je ve své podstatě vlídné a bezpečné místo – tvrdila, že jsou tu proto, aby mohly celou tu záležitost uzavřít, aby se s ní mohly vyrovnat. Ale to úplně nevystihovalo, čeho chtěly tyhle děti v soudní síni číslo jedna dosáhnout. Chtěly spravedlnost.

Potřebovaly ji, aby jejich svět ještě vůbec někdy mohl dávat smysl.

Když jsem toho březnového večera přišel do jejich domu s kolegyněmi detektiv šéfinspektorkou Pat Whitestoneovou a detektiv konstáblem Edie Wrenovou, ve vzduchu se stále držely poslední zbytky mrazu. Teď byl červenec a město uvadalo pod náporem toho nejteplejšího léta, jaké dosud zažilo. Uběhlo jen pár měsíců, ale žena i její děti vypadaly, jako by za tu dobu zestárly o několik let, a nebylo to jen uplynulým časem. Všechny tři naprosto vyčerpala síla toho otupujícího šoku z takto násilného činu.

Náš tým pro vyšetřování vražd z oddělení vražd a závažných trestných činů z centrály ve West Endu na Savile Row 27 to viděl jako celkem přímočarý případ. Nepopsal bych to ale jako rutinní záležitost – když někdo přijde takto brutálně o život, nikdy se to nedá považovat za rutinu. Nicméně se na smartphonech těch bezduchých pitomců, kteří teď seděli na lavici obžalovaných, našly inkriminující důkazy a všichni měli krev mrtvého muže všude na rukou i na oblečení. Pro naše kriminalistické techniky to byla celkem pohodová práce.

Nepátrali jsme po žádných geniálních zločincích. Když jsme je zatkli, ještě měli na teniskách čerstvou krev. Byli to prostě jen tři tupí grázlové, kteří zašli příliš daleko.

Ale tenhle případ pro mě byl osobní.

Protože jsem ho znal. Toho mrtvého muže. Ztraceného manžela, otce, který byl rodině ukraden. Steva Goddarda. Čtyřicátníka.

Nikdy v životě jsem ho nepotkal, ale věděl jsem, co ho přinutilo vyjít z domu, když ti tři grázlové močili na auto jeho ženy. Rozuměl jsem mu. Chápal jsem to. Mohl to nechat být, ignorovat ten zvuk, smích, tu obscénní urážku jeho rodiny a ulice, kde žil, zesměšnění všeho, co miloval. Chápal jsem, že nedávalo absolutně žádný smysl postavit se jim jen tak v papučích. Chápal jsem, proč to nestálo za to a proč si měl raději zesílit televizi, zatáhnout závěsy a sledovat svoje děti, jak vyrůstají, jak si nachází partnery a mají svoje vlastní děti, a proč měl zůstat uvnitř, aby mohl zestárnout se svojí ženou. Všechno tohle jsem chápal.

Ale zároveň jsem chápal, proč tenhle slušný muž nedokázal jen nečinně sedět.

„Vážená poroto, dospěla jste k verdiktu?“ zeptal se soudce.

Mluvčí poroty si odkašlal. Ucítil jsem, jak se mi Aliciny nehty znovu zaryly do dlaně, tentokrát hlouběji. Na tvářích obžalovaných, které byly po většinu procesu nehybné a zračilo se v nich určité hulvátství a omezenost, se objevily první náznaky strachu.

„Ano, Ctihodnosti,“ odpověděl mluvčí poroty. Poroty neuvádí důvody. Poroty je ani uvádět nemusí.

Poroty jen vyhlašují rozsudky.

„Vinen.“

„Vinen.“

„Vinen.“

Poroty taky nemají žádné právo zasahovat do výsledného znění trestu. Všichni jsme se podívali na soudce, starého muže s pletí jako papír, který nás pozoroval zpod svojí paruky a zpoza brýlí, jako by znal tajemství našich duší.

„Neúmyslné zabití je závažným trestným činem,“ pronesl soudce monotónně, mračil se přitom na soudní tribunál a jeho hlas se sálem nesl jako hrom. „Zasluhuje si nejvyšší možný trest odnětí svobody na doživotí.“

Ze sekce pro veřejnost se ozval výkřik: „Ne!“ Byla to žena, která měla na holých pažích vytetovaný ostnatý drát. Musela to být matka jednoho z chlapců, pomyslel jsem si; otce žádného z nich totiž nikdo neviděl posledních skoro dvacet let.

Soudce poklepal kladívkem a vyžádal si v soudní síni klid pod hrozbou, že ji jinak nechá vyklidit.

„Zájem veřejnosti a potřeba poskytnout odstrašující případ musí být v rozsudku vyneseným soudem adresovány,“ pokračoval. „Ale zákon o trestním soudnictví ukládá soudu zkoumajícímu závažnost provinění povinnost zvážit míru pachatelova provinění. Připouštím tedy možnost, že zesnulý byl mrtvý ještě před dopadem na zem vlivem subarachnoidálního krvácení, tudíž by se v tomto případě jednalo o zabití spáchané jednou ranou.“

„Ale co to vlastně znamená?“ zamumlalo mladší dítě – Steve, jmenoval se stejně jako jeho otec – ke svojí matce. Umlčela ho; dokonce i na tomto místě, dokonce i teď dbala na dobré mravy.

Znamenalo to, že budou na Vánoce doma, pomyslel jsem si a žaludek se mi propadl.

Znamenalo to, že to těm grázlům prošlo. Znamenalo to, že nezáleželo na tom, že Steva Goddarda kopali do hlavy, když ležel na zemi. Nezáleželo na tom, že pomočili jeho tělo a celé to vystavili na YouTube. Na ničem z toho nezáleželo, protože soudce uvěřil důkazu obhajoby, že muž, který napadl tři nevinné chlapce, byl vinou svého zdravotního stavu mrtvý ještě předtím, než dopadl na zem.

Sežeňte si toho správného právníka a vykroutíte se ze všeho.

„Zároveň musím vzít v úvahu polehčující okolnosti v podobě sebeobrany obviněných, jelikož se zesnulý pokoušel obviněné napadnout,“ oznámil soudce. „Všichni jste doteď vedli bezúhonný život. Proto vás odsuzuji k trestu odnětí svobody na dvanáct měsíců.“

Bylo po všem.

Podíval jsem se na tvář Alice Goddardové. Ničemu z toho nerozuměla. Nerozuměla tomu, proč její manžel zemřel o třicet let dříve, než měl. Nerozuměla tomu, co soudce řekl, ani tomu, proč se obžalovaní smějí, zatímco její dvě děti potichu pláčou. Chtěl jsem jim něco říct, ale nebylo co. Nedokázal jsem jim nabídnout žádná slova útěchy, nedokázal jsem jim pomoct.

Alice Goddardová pustila moji ruku. Pro všechny to skončilo, až na ni a její dvě děti. Pro ně to neskončí nikdy. Alice se usmívala a mně to lámalo srdce. Byl to strojený, děsivý úsměv.

„To je v pořádku, Maxi,“ ujišťovala mě. „Doopravdy. Steva by nám to stejně nepřivedlo zpátky.“

Úzkostlivě se mi snažila dát najevo, že mě z ničeho neviní.

Podíval jsem se na obžalované. Znali mě. A já jsem znal je. Viděl jsem jednoho z nich, jak ve výslechové místnosti brečí a dožaduje se svojí matky. U dalšího z nich jsem byl svědkem toho, jak se při představě vězení pomočil. A sledoval jsem toho posledního, toho s prázdnýma očima, jak se v průběhu celého procesu chová stále stejně lhostejně – byl nenávratně ztracený a bez jakékoli naděje na nápravu.

Když jsme je zatkli, když jsme je vyslýchali a když jsme je obvinili, každý z těch tří mladíků působil jinak.

Zbabělec. Slaboch. A surovec.

Teď byli zase jako jeden. Zase z nich byl gang. Ano, byli odsouzení, ale za šest měsíců budou zpátky doma. To, že někomu vzali život, nebude mít na jejich vlastní životy skoro žádný dopad. Nepochybně jim to ještě dodá v tom krutém světě, ve kterém žijí, určité postavení.

Rozhořel se ve mně hněv a najednou jsem vyskočil ze svého místa a vydal se směrem k nim. Ale soudní vykonavatel mi zastoupil cestu. Ruce držel mírně zdvižené, abych viděl jeho obrovské dlaně, ale neříkal nic a nepředstavoval žádnou hrozbu, pokud jsem se na místě rozhodl poklidně odejít.

„Nechte to být, pane,“ zarazil mě.

A tak jsem se rozhodl zachovat chytře. Nechal jsem to být.

Byl to typický soudní vykonavatel z Old Bailey: jeho vystupování bylo někde na hranici mezi diplomatem a vyhazovačem. Díval se na mě soucitně, na tváři měl ten nejmenší náznak úsměvu – smutného, ne posměšného – a já jsem tu chvíli nechal pominout, zatímco jsem potlačoval nutkání zvracet, která se dostavilo zároveň s hněvem.

Obličej mi hořel hanbou.

Tři mladíci na lavici obžalovaných se na mě zakřenili, než je odvedli pryč.

Ten pohled už jsem předtím viděl. Znal jsem ho až příliš dobře.

Byl to pohled někoho, kdo věděl, že mu právě prošla vražda.

2

Později toho dne jsme sledovali popravu muže.

Ve vyšetřovací místnosti pro závažné případy, která se nachází na centrále ve West Endu, jsme na velké HDTV obrazovce sledovali videozáznam. Nejprve jsme si nebyli jistí tím, co vlastně vidíme, nebyli jsme ani přesvědčení, že je to skutečné. Šokovalo nás, že je v dnešní době možné sledovat popravu člověka online.

Byl podvečer a všichni jsme stáli u svých pracovních stanovišť, ignorovali jsme telefony, které vyzváněly po celé MIR-1, a pozorovali jsme, jak tomu muži pomohli vylézt na kuchyňské schůdky a dali mu kolem krku oprátku.

A pak se ozval ten hrozný rozhovor.

„Víte, proč jste byl přiveden na toto popraviště?“

„Cože? Tohle… cože? Nevím, o čem… Cože? Já jsem taxikář…“

Hlas prvního muže zněl tlumeně, musel na sobě mít nějakou masku. Hlas druhého muže přetékal hrůzou.

„Kdo je to?“ zeptala se detektiv šéfinspektorka Pat Whitestoneová.

„IC4,“ odpověděla detektiv konstábl Edie Wrenová, rukou si prohrábla rudé vlasy a nespouštěla oči z obrazovky. IC4 znamená, že muž – ten, kterého jsme viděli a který měl na krku oprátku – byl jihoasijského původu.

„Asi čtyřicet let starej. Neoholenej. V riflích a polokošili. Lacoste.“

„Není to pravé Lacoste,“ opravil jsem ji. „Ten krokodýl je obráceně.“

„Co je to za místo, Maxi?“ zajímala se Whitestoneová. Přistoupil jsem k obrazovce o trochu blíž. Byl to ostrý obraz, ale místnost, kterou zobrazoval, byla tmavá. Ve stínech jsem zahlédl bílé kachličky nebo snad cihly, zezelenalé a zežloutlé vlivem času a počasí.

Měl jsem dojem, že jsem to místo už někdy dřív viděl. Nacházelo se v nějaké části Londýna, která musela být někde blízko, ale přesto byla vzdálená stovky let, docela zapomenutá. Zase jsem o krok ustoupil.

„Nevím,“ přiznal jsem.

„Co mu to dělají?“ zděsil se detektiv praktikant Billy Green.

Někdo odkopl schůdky, na kterých muž stál, a nikdo z nás už nepromluvil, zatímco jsme sledovali, jak ten muž visí a jeho tělo se kroutí a svíjí ve vzduchu. Jediným slyšitelným zvukem bylo přidušený zurčivý zvuk vycházející z jeho hrdla. Když se oběšenec pokálel, kameraman se od něj odvrátil a při tom pohybu jsem zběžně zahlédl dvě nebo tři další postavy v tmavém oblečení a s tvářemi zakrytými černými maskami. Stály zády k zažloutlým stěnám a zpoza masek byly vidět jen jejich oči.

„Jsou tam tři nebo čtyři,“ poznamenal jsem. „Možná i víc. Mají na sobě lyžařské kukly. Ne, to nejsou kukly – jsou to obličejové masky Nomex z taktické výstroje nebo něco podobného.“ Odmlčel jsem se. „Vědí, co dělají.“

Mužova tvář začala měnit barvu, jak z něj provaz postupně vymačkával život. Pak znehybněl a bylo po všem. Video, které trvalo deset minut a dvacet jedna sekund bylo najednou známé po celém světě.

„Už jste viděli ten hashtag?“ ozvala se Edie, která se skláněla nad notebookem. „Je to všude. #chcemhozpet.“

„Co chtějí zpět?“ nechápal detektiv praktikant Billy Green.

„Přehrajte to znovu,“ přikázala Whitestoneová. „Zvedni ten telefon, Billy. Edie, ty zjisti, odkud se ten hashtag vzal.“

Edie začala rychle něco ťukat na klávesnici.

„Připadá ti to jako zločin z nenávisti, Maxi?“ zeptala se mě Whitestoneová.

„Připadá mi to jako lynčování,“ odpověděl jsem.

„Takže jo, asi jo.“

„Tady to je,“ prohlásila Edie a pak se v rohu velké obrazovky objevilo nové okno.

Byla tam černobílá fotka z poloviny minulého století. Usmíval se na ní muž, který v obličeji skoro připomínal králíka. Byl to internetový účet pojmenovaný @AlbertPierrepointUK. Nebyl u ní žádný komentář. Jenom ten hashtag – #chcemhozpet – a odkaz na video.

„Má to necelých dvacet pět tisíc fanoušků,“ dodala Edie.

„Ne, skoro sedmdesát osm tisíc fanoušků. Počkat…“ Opřela se o opěradlo a povzdechla si. „Wow, Albert Pierrepoint je docela populární. Proč mi to jeho jméno připadá tak povědomý?“

„Albert Pierrepoint byl ten nejslavnější kat, jakého kdy tahle země měla,“ odpověděl jsem jí. „Provedl víc než čtyři sta poprav, včetně obrovského množství nacistů v Norimberku.“

„Někdo teď volal na tísňovou linku,“ promluvil Billy, když položil sluchátko. „Byla to žena, poznala oběť.“

Vzhlédl na obrazovku a škubl sebou při pohledu na to, jak se muž na videu opět zmítal v bolestivých smrtelných křečích. „Ta žena se jmenuje Fatima Irani a bydlí ve čtvrti Bethnal Green. Ten muž se jmenuje Mahmud Irani. Je to její manžel.“

„Jak se to jméno píše?“ zeptala se Whitestoneová.

„Máme datum narození? Popis toho, co by měl mít na sobě?“

Greene začal předčítat ze svých poznámek. Pak vzhlédl na obrazovku.

„Řekla, že její manžel na sobě měl rifle a jedno z těch triček s malým krokodýlem,“ řekl a sklonil se k odpadkovému koši, když se mu zvedl žaludek. „Pardon,“ omluvil se.

„Přehrajte to znovu,“ přikázala Whitestoneová. „Napij se vody, Billy. Podívala ses už do databáze, Edie?“

Edie Wrenová se pustila do hledání jména Mahmuda Iraniho v celostátní policejní databázi.

„Byl zašitej,“ prohlásila pak. „Odseděl si šest let z dvanáctiletýho trestu. Patřil do gangu z Hackney, zneužívali děcka. Zaměřovali se na holčičky, některým bylo teprve jedenáct. Spousta z nich – ale ne všechny – byla v ústavní péči. Někteří z gangu dostali doživotí. Mahmuda Iraniho odsoudili za unášení obětí – je to taxikář. Byl to taxikář. Vyvázl z toho dost lehce.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Část první

1

2

Část druhá

Část třetí