.

.

Nathalie Royová

(ukážka)

Díl druhý

Bublinky v šampaňském

a smetanové karamelky

JOTA/2014

.

La vie épicée de Charlotte Lavigne

Tome 2: Bulles de champagne et sucre à la crème

Copyright © Libre Expression, Montréal, 2012

Cover design © Groupe Librex. Clémence Beaudoin

Translation © Jitka Řihánková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-575-6

.

Všem mým přátelům kameramanům.

Vám, kteří jste mi tolikrát udělali pěkné záběry.

Odpusťte mi, že jsem váš obraz tak zdeformovala…

1

„Chci prožít pohádku.“

VIVIAN (JULIA ROBERTS) ve filmu Pretty Woman.

„Maxi, musím ti něco říct.“

Sedím u stolu se svým budoucím manželem v jeho velkém domě v Saint-Lambert, kde posledních několik týdnů v podstatě bydlím.

Na dnešní úterní večer po svátcích jsem připravila jednoduché jídlo: lososa s koprem, míchaný salát s granátovým jablkem a rozmarýnovými krutonky. A předtím bylo ještě žampionové cappuccino. Napiju se muškátu, abych si dodala odvahy.

„Je to kvůli naší svatbě.“

„Poslouchám tě, Charlotte,“ položí Max vidličku, aby dal najevo, že mi věnuje pozornost.

Čím víc poznávám svého přítele Maximiliena Lhermitta, tím víc jsem do něj zamilovaná. Když se ráno probudím a uvidím vedle sebe jeho krásnou blonďatou hlavu, musím se nenápadně štípnout, abych se ujistila, že to není sen. A tak je to každý den od chvíle, kdy mě na Vánoce požádal o ruku.

„Vlastně mě můj šéf o něco poprosil.“

„Charlotte, řekli jsme si, že to bude soukromá svatba. Proč jsi pozvala šéfa?“

„Ne, ne, uklidni se. Nepozvala jsem ho. Je to vlastně kvůli vysílání…“

Už dva roky pracuju jako produkční v televizním pořadu Absolutní Roxanne. Jmenuje se tak podle moderátorky Roxanne D’Amourové. Vaříme, vyrábíme dekorace a vysíláme telefonní debaty na témata jako „Už jste si kvůli sexu zničili přátelství?“.

„Víš, že to s vysíláním jde od desíti k pěti. Sledovanost klesá, a tak se všemi prostředky snažíme přitáhnout nové diváky.“

„A jak to souvisí s naší svatbou?“ zeptá se a galantně dolije víno.

„No, chtějí mě natáčet během příprav.“

„Natáčet tě? Proč?“

„Vlastně… chtějí udělat něco jako reality show a příští týdny mě sledovat. Když budu připravovat pozvánky, kupovat šaty, vybírat dorty, sál, menu atd.“

Max se zamračí. Zakládá si na své image a bylo mi jasné, že bude k projektu skeptický, zatímco já jsem jím nadšená. Hrát si v televizi na princeznu a být za to placená… co může být lepšího?

Ale Max nepracuje v šoubyznysu. Je diplomat. Je to jistá placená práce, ale já bych se unudila k smrti. A navíc je Francouz. Dokonce z Paříže. Tam budeme spolu po svatbě za pár měsíců žít. Tento druhý plán mě vzrušuje úplně nejvíc.

„Charlotte, nejsem nadšený z toho, že všichni budou vědět, co budeme jíst na naší svatební hostině.“

„Pche, všichni, všichni… nepřeháněj. Ten pořad už skoro nikdo nesleduje.“

No tak, buďme upřímní. Čtyři sta tisíc divaček není nikdo. Ale teď ho musím takticky přesvědčit. I za cenu malé lži.

Nemám totiž na výběr. Už jsem týmu řekla, že s projektem souhlasím. Ve skutečnosti jsem sama také neměla na výběr. Buď každý den po troškách moje svatba, nebo sportovní přenosy.

Což se v mém případě rovná profesní sebevraždě, protože jsem nikdy neviděla celý hokejový zápas místního klubu. Vždycky usnu na konci první třetiny. Dokonce i když jsem pozvaná do lóže na jejich stadion — jakmile si dám masové minirolky a sýrové tyčinky, hned mi spadne hlava.

„To by znamenalo, že na naší svatbě budou televizní kamery?“

„No o tom jsme ještě nemluvili, ale předpokládám, že ano. Asi by natočili jen část svatby, nic dlouhýho. Pravděpodobně jen začátek.“

„Tak to ne! Já nesouhlasím. Nechci být na YouTube. Ani v tvém vysílání. Lituju, Charlotte, ale budou si muset najít něco jiného, aby se jim zvýšila sledovanost.“

A Max se tak jako vždy, když je téma uzavřené, vrátí ke svému talíři. Já se potichu dívám na svoje jídlo a naráz mě přejde chuť. Do prdele! Jak se z tohoto průseru dostanu?

***

„Prostě nemám na výběr. Udělám to, ale Max o tom nesmí vědět.“

Tak to vysvětluju své nejlepší kamarádce cestou do bufetu v práci. Aiša pracuje ve stejném vysílání jako já. Je osobní stylistkou moderátorky i všech redaktorů. A bude se starat i o mě při mé reality show. Jupí! Budu vypadat ďábelsky.

„No víš, Charlotte, určitě se to dozví.“

„Ale ne, to nehrozí, nesleduje naše vysílání.“˝

„Jo, ale uvidí tě někdo jiný a řekne mu to.“

„To ne, jeho kolegyně se dívají jen na TV5.“

„A co když bude chtít jít nakupovat s tebou? Jak mu vysvětlíš Fredovu přítomnost?“

Fred je kameraman, kterého mi přidělili na natáčení. Je to milý chlapík, který si na konci měsíce přivydělává jako filmový kaskadér. A nemusel by mě dlouho přemlouvat k milostným hrátkám v obří posteli.

Ale to bylo předtím, než jsem začala chodit s Maxem. Dnes bych mohla denně potkávat Brada Pitta, a ani bych si ho nevšimla!

„Ne, ne, Aišo, Max má moc práce a nemá čas chodit po obchodech. A stejně jsme se domluvili, že se o všechno postarám já.“

„A když ve svatební den uvidí kamery… Co si vymyslíš?“

„Myslela jsem na to. Je jasný, že to před ním neutajím. Ale počítám s tím, že bude tak šťastný, že mi to odpustí a rád se k tý hře přidá.“

„Děláš si planý naděje, Charlotte. Však uvidíme, jestli ti na to tvůj přítel skočí. Bude se zlobit.“

„Ale ne… A když, tak mu řeknu, že jsem o tom nevěděla, že je to překvapení, které jste tajně zorganizovali. A za to se na mě přece nebude moct zlobit.“

„Seš šílená, Charlotte… Každopádně jsem tě varovala. Řítíš se do katastrofy.“

„Zbytečně se nervuješ, zlato. Mám nad situací absolutní kontrolu,“ opáčím a objednám dvě kávy s mlékem.

Když se vracíme do kanceláře, svěřím se Aiše, že jsem ještě nevybrala místo, kde se celá událost odehraje. Váhám totiž mezi obřadem ve městě nebo v přírodě. To je jeden z mých největších problémů. Chronická nerozhodnost. V každé situaci vidím jak výhody, tak nevýhody.

„Já na tvým místě bych se vdávala ve městě v nějakým šik hotelu. Je to přitažlivější a víc in.“

„Jo, ale míň romantický než v nějakým zámečku na břehu řeky. A taky to nemá historický šmrnc.“

„Historický? Na to lidi serou, Charlotte.“

„Mí francouzští hosté na to možná srát nebudou.“

„Aha, tak proto… Chceš je oslnit, že? Ale Charlotte, oni tam mají plno zámků a zámečků! Vždyť ve Francii jsou historických památek tuny.“

„Představ si, že to vím. Možná jsem tam nikdy nebyla, ale nejsem kráva!“

Aišina poznámka mě ťala do živého, proto zrychlím, abych se jí zbavila. Jo, připouštím, že je to dětinské chování, ale když se mluví o mé svatbě, musím uznat, že jsem trochu nedůtklivá.

„Charlotte! Nechoď tak rychle! Neřekla jsem, že seš kráva… Počkej!“

Aiša mě doběhne, chytne mě za ruku, zastaví mě a přinutí, abych se jí podívala do očí. A přitom nevylila ani kapku kávy. Úžasné.

„Kašli na ostatní. Je to tvoje svatba. Co chceš ty?“

„Já chci oboje.“

„Jak oboje?“

„Svatbu ve městě se vší parádou, ale venkovsky romantickou.“

„No, to nechceš zrovna málo.“

Když vidím její sklíčený obličej, pocítím začínající záchvat úzkosti. Pocit, který chci mít v budoucnu pod kontrolou. Ale zjevně to není ještě dnes.

„Přísahej, že to pro mě najdeš, Aišo. Je to moje svatba a chci, aby všechno bylo dokonalý, dokonalý, dokonalý… Aby to bylo kouzelný místo, ne jako ostatní… Panebože! Jak něco takovýho najdeme? Je jasný, že se nám to nikdy nepodaří…“

Kdybych nenesla kávu, tiskla bych kamarádce obě ruce a prosila ji ještě víc.

A kdybych neměla strach, že se zesměšním, rovnou bych si před ní klekla a úpěnlivě bych ji žádala o pomoc. A to přímo tady uprostřed chodby, kde chodí naši kolegové. Ale mám přece jen trochu hrdosti, takže ji prosím jen pohledem.

„Jestli nic nenajdeme, budu se muset vdávat v obyčejným hotelu v Montrealu. Nebo v Lavalu. V hotelu s béžovými stěnami a červenohnědým kobercem. Budu mít zkaženou svatbu… Jídlo bude hnusný. A já se budu tak stydět, že už nebudu chtít s nikým mluvit!“

„Počkej, to bude dobrý!“

Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila. Od té doby, co vím, že se za pár měsíců vdávám, si představuju ty nejhorší scénáře: dodavatel na poslední chvíli zruší objednávku, svatební šaty se při prvním tanci roztrhnou vejpůl a odhalí moje bílé kalhotky s růžovou kraječkou.

A největší katastrofa: Max nepřijde a nechá mě tam s mými hosty a všemi nezaplacenými účty.

„Charlotte, budeš se taky chovat jako děcko, když tě budou během příprav točit?“

„Nechovám se jako děcko. Jsem jen trochu nervózní, nic jinýho.“

„Trochu? Jestli takhle budeš pokračovat, tak se ani nevdáš, protože dostaneš infarkt.“

„Fajn, oukej, už je to v pohodě, jsem klidná… Ale pořád nemáme místo na obřad.“

Rozejdeme se ke kancelářím a obě přemýšlíme. Aiša mě chce uklidnit.

„Uvidíš, že nějaký sál najdeme. Vždyť ještě máme čas, ne?“

„Čas? Tak to opravdu nemáme. Točíme zítra odpoledne, je naplánovaná prohlídka sálu.“

„To nemyslíš vážně.“

„Hm… jo.“

„Mě z tebe klepne, Charlotte! Fajn, tak zavolej Ugovi, řekni mu, aby s námi šel dnes na večeři. Ve třech nakonec něco vymyslíme… Ale dělej, přijdeme pozdě na poradu.“

Ugo je můj nejlepší kamarád. Bydlí ve stejném domě jako já a stejně jako já miluje jídlo. Je řezník. Bohužel měl velice hloupý nápad zamilovat se do mého kolegy Justina. Zahradnického redaktora vysílání, božsky krásného, ale neskutečně sebestředného. Který se navíc ještě úplně nesmířil se svou homosexualitou. A tadyhle ho máme, nonšalantně sedí ve schůzovní místnosti a tváří se meganamyšleně.

Je tam i naše moderátorka Roxanne, která tentokrát nepřišla pozdě, a režisérka vysílání Dominique. Ta miluje našeho šéfa, pana Samsona, ženatého otce tří malých dětí. Jak patetické.

A pak je tam také P-O, čili Pierre-Olivier, proslulý šéfkuchař v oblasti bistronomie a kulinářský redaktor našeho vysílání. A ano, je také Aišiným miláčkem. Ta tvrdí, že jsou nejšťastnější pár na světě. A že si P-O nezaslouží pověst děvkaře, která ho provází. Když kamarádku poslouchám, je podle ní P-O věrný jako pes…

Já mám naopak divný pocit, že se prostě nechává balamutit. Ale jelikož nemám žádné důkazy — aspoň zatím —, nechávám si svoje podezření pro sebe. A musím říct, že téma P-O je pro nás obě trochu choulostivé.

Myslím, že nikdy nestrávila naši avantýru, i když to bylo předtím, než spolu začali chodit. To byl můj naprostý krok vedle… Ale když teď P-O pozoruju, jak sedí naproti mně a chroupá sušenku, vzpomenu si, proč jsem podlehla jeho šarmu italského macha. Ten chlap je tak živočišný.

„Dobrá, když už jsme tady všichni, začneme poradu,“ pronese Dominique. „Víte, že zítra točíme první část naší reality show s Charlotte. Takže…“

Justin se narovná na židli a přeruší Dominique.

„Jak bysme to mohli nevědět? Pořád do nás hučí o tý svý svatbě.“

„To je pravda. Je to vyčerpávající,“ přidá se Roxanne.

Naše moderátorka je na mě k smrti naštvaná od chvíle, kdy šéf s Dominique rozhodli, že mi dají šanci v éteru. Nejprve uvažovali o roli spolumoderátorky, ale když se dozvěděli, že se budu vdávat, měli lepší nápad.

„Takže,“ pokračuje Dominique, „budeme sledovat Charlottiny přípravy, které odvysíláme v krátkých vstupech každý den.“

„Ne, Dominique, každý den ne,“ opraví ji Roxanne. „Vzpomeň si, domluvili jsme se, že to bude obden. Nemusíme přece naše diváky úplně otrávit!“

Už jsem zvyklá na neopodstatněnou zlomyslnost naší moderátorky, ale přiznám se, že teď bych jí nejradši jednu ubalila.

„To je pravda, Roxanne, obden…,“ pokračuje Dominique. „A teď pokračuj ty, protože jsi měla nějaký nápad.“

„To je fakt. Říkala jsem si, že by pouhý vstup byl možná trochu dlouhý a nudný. Dívat se na holku, jak si zkouší svatební šaty, není vážně vzrušující.“

„No jak pro koho.“

„Tobě se to, Charlotte, zdá vzrušující, ale musíme myslet na naše divačky. Takže jsem dostala nápad, aby se účastnily tvojí svatby.“

„Účastnily? Jak účastnily?“ řeknu se stínem pochybnosti v hlase.

Jestli pozvu divačky na obřad, to teda nevím, jak bych to Maxovi vysvětlila.

„Je to jednoduchý. Budeme se jich ptát na jejich názor. Zkusíš si několik šatů, ale naše divačky rozhodnou, který si vezmeš. Stejně tak menu, sál a hudba.“

Jak to Roxanne postupně vyjmenovává, je mi nanic. Cože? Nejdůležitější den v mém životě ovládnou naprosto neznámé osoby, které nemají nic jiného na práci než rozhodovat o někom jiném?

„Musíme jejich návrhy vzít v potaz,“ pokračuje moderátorka s pokryteckým úsměvem. „Když budou chtít, abys dělala karaoke, budeš dělat karaoke.“

Je šílená, naprosto šílená! Já budu zpívat karaoke na vlastní svatbě? Zpívat s Maxem duo Jsi moje láska, jsi moje paní? Co si vlastně představuje? Že se jen tak obyčejně vdávám? Že tam bude bečka, buráky a kostkované ubrusy?

Tak to mě špatně zná… Ne, vlastně mě zná velice dobře. Ví, že sním o luxusní svatbě, a pokouší se to všechno pokazit… Ale to nedopustím!

„Diváci taky vyberou, jaký hry se budou hrát. Nedivila bych se, kdyby chtěli tu s tím podvazkem. Víš, jak manžel musí novomanželce sundat podvazek zubama? Nebo tu, když se před tebe postaví deset polonahých chlapů a ty musíš se zavázanýma očima uhodnout podle hrudníku, který je tvůj manžel?“

Nikdy, opravdu nikdy! Mrknu na Aišu, která je stejně vyděšená jako já, na Justina, který se bez zábran chechtá, a na P-O, který vypadá, že je mu to šumafuk. Nakonec se podívám na Dominique a moje znepokojení stoupá. Spiklenecky se usmívá na naši moderátorku a pak uzavře debatu.

„Děkuji, Roxanne, za geniální nápad. Takže domluveno. Charlotte bude první Quebečanka, která bude mít interaktivní svatbu s publikem. Už se nemůžeme dočkat, až to uvidíme!“

A já chci utéct na severní pól.

***

„Ta děvka! Ta zkurvená děvka!“

Ugo se nemůže vzpamatovat z Roxannina chování. Sedím s ním a Aišou v kuchyni v řeznictví, které je dnes večer zavřené. Dodělává jehněčí na kari, zatímco já do sebe liju jednu sklenku červeného za druhou.

Aiša hledí do počítače a hledá nějaký sál na svatební obřad. Respektive několik sálů, které musím navštívit.

„Do prdele! Co budu dělat?“

„Hlavně nepanikařit,“ upozorní mě Aiša.

„To se lehko řekne. Ty svou svatbu nezmeškáš.“

„Ty taky nic neprošvihneš, Charlotte. Uděláme všechno pro to, abychom měli situaci pod kontrolou… Musíme mít dobrou strategii, nic víc. Tak například si zkusíš dvoje nebo troje šaty, který se ti budou líbit, a lidi z nich jedny vyberou.“

„Jo, tak by to šlo. Spíš mě znervózňují návrhy divaček…“

Vypadá to, že se Roxanne rozhodla mě co nejvíc ponížit. Její chování tomu nasvědčuje. Normálně nehne ani prstem, aby pomohla týmu s organizací práce, ale teď nám oznámila, že se do toho vloží.

To ona bude číst e-maily od divaček a bude třídit jejich návrhy ohledně mé svatby. Aby mi „ulevila“, jak vysvětlila. Ježkovy oči! Jednoduše se chce ujistit, že podstoupím ty největší hovadiny před mým manželem, hosty a… čtyřmi sty tisíci divaček.

Kdybych aspoň mohla počítat s podporou mého bývalého kolegy produkčního Martina. Jenže ten právě odešel ke konkurenci a nechal mi na krku jednou tolik práce a stále nebezpečnější moderátorku. A navíc závistivou.

„Každopádně je jedna věc, kde nebudu dělat žádný kompromisy, a to je menu. Nikdo na světě mi nebude říkat, co budu jíst ve svatební den. To já si vyberu každou ingredienci do devítichodovýho menu.

„Devět chodů?“ vykřiknou oba. „Není to moc?“

„Ale ne… Buďte trochu velkorysí.“

Aiša protočí pobouřeně panenky. Začne něco brblat, ale pak zmlkne, jako že to nestojí za to.

Musíte vědět, že v životě mám dvě vášně. Jídlo a lásku. Nebo v opačném pořadí, to záleží na okolnostech. Teď momentálně vede láska. Láska s velkým L. Takovou prožívají i mí dva kamarádi. A to se často nevidí.

„To je poprvý, co všichni tři máme partnera?“

Ugo a Aiša přemýšlejí a pustí se do hotového kari. Nádherně to voní. Miluju kořeněnou indickou kuchyni.

„Jo, myslím, že máš pravdu, Charlotte,“ odpoví Ugo. „Jindy je aspoň jeden z nás volný. Ještě nikdy se nestalo, abysme všichni tři někoho měli.“

Nevím přesně proč, ale něco se mi na tomto tvrzení nezdá. Jako bych měla zlou předtuchu. Jako by to nemohlo být skutečné. Jako by to nebylo normální.

„A myslíte, že nám ty naše lásky můžou vydržet?“

„Proč ne? Proč by to nemohlo fungovat?“ zeptá se přehnaně optimisticky Aiša.

„No, já nevím, vzhledem k našim milostným zkušenostem. Nemůžeme říct, že jsme byli zrovna stálí, ne?“

„To bylo proto, že jsme nenašli toho pravýho.“

„A pak je tady taky statistika. Průměrně každý druhý manželství končí rozvodem.“

„Každý druhý? Tolik?“

„V Quebeku ano… Mockrát jsem si říkala, že bych se měla vdát ve Francii. Tam je to jenom každý třetí.“

„Hele, Charlotte,“ rozčílí se Ugo, „to je ale hloupost! Jako by se něco změnilo na tom, jestli se vdáš tady, v Paříži nebo v Timbuktu. Rozhoduje vztah s tvým přítelem, a ne tvoje zeměpisná poloha!“

„Hmmm,“ zabručím a hledím do talíře.

Když Ugo vidí můj obličej, odhrne mi vlasy z obličeje.

„Co se děje, zlato? Už si nejseš jistá nebo co?“

„To ne… Jsem si jistá, že Max je nejlepší. Jen se mi zdá, že všechno jde moc rychle. Za tak krátkou dobu se událo plno změn.“

„Jasně že to jsou velký změny, ale to je právě vzrušující, ne? Představ si, Charlotte, budeš žít v Paříži!“

Potřesu hlavou, abych zahnala smutné myšlenky.

„No jo, máš pravdu. Asi mě spíš nervuje celá ta reality show.“

„Tak to ti rozumím. To nemá žádný smysl.“

„Ugo,“ přeruší ho Aiša, „věděls, že o tom neřekla Maxovi?“

„Opravdu?“

„Jo.“

„Charlotte, a na co čekáš?“

Se špatným pocitem se zvednu od stolu a neodvažuju se podívat na Uga, který si mě měří zkoumavým pohledem. Pak to naráz pochopí a sklíčeně vydechne.

„Řekni mi, že se pletu… Ty ses rozhodla mu to neříct?“

Jelikož neodpovím, Aiša to udělá za mě.

„Jo. Místo aby se tomu teď postavila čelem, radši zamete problémy pod koberec a dělá, že neexistují.“

„Zkoušela jsem mu to říct, ale nechtěl o tom slyšet.“

Ugo s Aišou se mě pokoušejí dlouhé minuty přesvědčit, abych se chovala jako dospělá a řekla svému budoucímu manželovi celou pravdu. Abych je uklidnila, slíbím, že o tom s Maxem promluvím, ale samozřejmě vím, že to neudělám.

„Už jste spokojení? Můžeme se teď bavit o sále? Cos našla, Aišo?“

„Právě něco hledám.“

Jdu se podívat na monitor a hned se zamiluju do toho, co vidím na fotce. Obrovský sál se stropem jako v katedrále a úžasnou strukturou dřeva. Na stěnách visí plátna. Ba ne, něco víc než plátna. Historické obrazy. Obrovské prosklené dveře vedou ven, kde to hned nepoznávám.

„Kde to je?“

„To je venkovský sídlo v parku Mont-Royal.“

Venkovské sídlo v Mont-Royal! Jak to, že mě to nenapadlo? To je přesně ono! Historická památka, a navíc megakouzelná. Výhled na město ve venkovských kulisách.

„Jé… Aišo, ty seš geniální!“

Poskočím a běžím obejmout Uga, přiběhnu k Aiše, rozcuchám jí černé vlnité vlasy a políbím ji.

„Je to hezký, holka… Podívej, co jsem ještě našla,“ zvětší fotku a ukáže na sošky pod dřevěným stropem.

„Neee! To je tak cool, to je fakt úplně skvělý. Francouzi budou totálně okouzlení!“

„To je jistý. Budou skákat radostí. Nikdy jsem nepochopila proč, je to naprosto hnusný.“

Podívám se na fotku a pořád nechápu. Strop lemují sošky veverek. Veverek! Které tu máme místo tlustých potkanů a které se Francouzům zdají tak roztomilé, tak kouzelné, tak něžné. V místním parku je často slyšíme, jak jsou z nich u vytržení, krmí je a fotí si je. Fuj!

Jsme s Aišou v sedmém nebi. Teď už jen stačí přesvědčit divačky a máme vyhráno. Budu mít svatbu snů. Jupí!

„Holky, podívaly jste se na cenu pronájmu?“

„Peníze, peníze… Na to kašlem, kolik to stojí! Ugo, ty seš ale přízemní.“

„Musí to tam být. Kdo tu svatbu platí?“

Přiznám se, že o tom moc nevím. Na toto téma jsme se s Maxem ještě nebavili. Mluvit o prachách je k smrti nudné. Raději se soustředím na zásadní věci. Jako jsou šaty, boty, účes, jaké šampaňské se bude podávat při koktejlu, jaké jemné čokolády připravíme na pozdní večer a samozřejmě mých devět chodů.

A říkám si, že když mě požádal o ruku, tak by měl všechno platit. To je logické, ne? To je, jako když kluk pozve holku do restaurace… Leda že by Max ctil starou tradici, podle níž platí všechny výdaje rodiče nevěsty. V tom případě máme problém.

Ne že by máma neměla prostředky. V Lavalu prodala už tolik luxusních nemovitostí, že by mi mohla zaplatit deset svateb. Ale problém je, že je držgrešle. Neskutečně lakomá. Aspoň vůči mně.

Nicméně ji podezírám, že ke svým mladším milencům se chová jinak. Ten poslední, pseudoekolog Christian, si žije jako princezna.

Ale když má Mado pomoct své dceři zařídit si život, místo toho, aby jí koupila nábytek, auto nebo základní kuchyňské doplňky, jako je odšťavňovač, pekárna na chleba nebo sifon na molekulární kuchyni, zavede řeč na samostatnost.

„Jak se chceš stát nezávislou a samostatnou ženou, kdybych ti dala všechno, co chceš?“ zvolá. Proto máma nic neriskuje. A taky mně vůbec nic nedává. Kromě narozenin a Vánoc. A to jsou šunty.

Táta mi pomoct nemůže. Celý jeho důchod pohltil projekt v cizině, kde ostatně pořád je. To všechno vysvětluje, proč mám ve čtyřiatřiceti letech víc dluhů než majetku.

Není to moje chyba, je to jejich chyba: nedostatek výchovy, štědrosti a prozíravosti. Proto se ani necítím vinná, že neumím hospodařit s penězi. Tedy… nijak moc.

„Platíte to napůl?“ zeptá se Ugo.

„Udělali jste si rozpočet?“ vyzvídá Aiša.

„Rozpočet? Na co? Budeme ho mít, až budeme vědět, kolik to stojí.“

„Charlotte, měla by sis to s Maxem vyjasnit. Nemůžeme kupovat sál, když neznáme rozpočet… Myslím, že sál na Mont-Royal je hodně drahý.“

„Kolik?“

„Šest tisíc pět set dolarů.“

„Co? Na jeden večer?“

„Vlastně na dvanáct hodin. Ale to je minimální doba, na kterou si ho můžeš pronajmout.“

Jejda! To je spousta peněz jen za jednu z mnoha položek na mém seznamu. Ale místo je nejdůležitější, ne? Umístění, umístění, umístění… tak to opakují pořád dokola realitní agenti.

Ne, toto hledisko nesmím zanedbat. Budu muset obětovat něco jiného. Samozřejmě ne něco z menu. Ani šaty a boty. Už vůbec ne prstýnky. Možná hudbu? A místo toho si zahrát na kytaru? Ne, to je blbost.

Ha, už vím! Ušetřím na oznámení. Žijeme v elektronické době, pošlu pozvánky e-mailem. Nebo to vyvěsím na Facebooku, to je ještě jednodušší. A pak tam zase poděkuju. Tak to bychom měli.

„Aišo, zkus zavolat do sídla na Mont-Royal, domluvíme si na zítra schůzku.“

„Seš si jistá?“

„Jo. A ještě najdeme dva úplně obyčejný sály se špatným osvětlením a starým kobercem. Všechny tři pak podstrčíme publiku. Tak určitě vyberou ten, co chci já.“

„Není to trochu riskantní? Co když se divačkám nelíbí sídlo na Mont-Royal? Radši bysme měli ukázat tři sály, který se ti líbí.“

„Ale ne, bude to fungovat. Já už jsem si vybrala. Budu se vdávat v sídle na Mont-Royal a nikdo mi v tom nezabrání!“

S těmito slovy opustím kamarády a jdu za svým přítelem do jeho domu v Saint-Lambert.

***

Ležím nahá na Maxově velké posteli a ťukám do iPhonu. Můj miláček se sprchuje jako pokaždé po milování. Tento zvyk mně trochu vadí.

Já si naopak ráda užívám vůni po sexu, která v posteli ještě nějakou dobu zůstane. Ale protože se bojím, aby si nemyslel, že jsem šmudla, osprchuju se taky. Ale vždycky až po něm.

Otevřu novou aplikaci, kterou jsem si právě koupila v mobilním obchodě. Je to malý zázrak, který mi pomůže, abychom se vyhnuli sexuální rutině. S tímto nástrojem si budu moct spočítat četnost našich styků a ujistit se, že se nemilujeme pokaždé ve stejném prostředí a stejným způsobem.

Sednu si na turka a zadám údaje.

Místo: Maxova postel

Doba: pozdní večer

Délka: dvacet pět minut

Orgasmy: tři

Polohy: napíšu tři, na něž si vzpomínám

Felace: ano

Cunnilingus: ne

Vaše hodnocení: devět z deseti

Hodnocení vašeho milence: osm z deseti

„Můžeš mi vysvětlit, co tady blbneš?“

Trhnu sebou, když uslyším Maxe. Stojí za mnou a upírá oči na displej. Rychle aplikaci ukončím.

„Ee… nic, nic.“

„Ty mě známkuješ? To snad ne, všechno jsem viděl,“ pronese rozhořčeně.

„Nezlob se. Tebe neznámkuju. Je to něco jako deník o našem sexuálním životě.“

„Moc dobře jsem to viděl, Charlotte: ‚Hodnocení vašeho milence: osm z deseti.‘ To jsem já, ne? A navíc jsi mi dala jenom osm.“

„Ale osm je dobrý. Dokonce velice dobrý. Mí bývalí milenci měli zřídka víc než šest nebo sedm.“

„Aha… A já mám pořád osm?“ zeptá se podrážděně.

Chlapi jsou předvídatelní. Člověk jim musí pořád pochlebovat, aby se uklidnili.

„Ne, většinou máš devět.“

„A… v čem to bylo tentokrát jiné?“

Otevřu aplikaci a ukážu mu dotazník, který jsem právě vyplnila, a zdůrazním slovo „ne“ v rubrice „cunnilingus“. Popadne iPhone a změní „ne“ na „ano“ a „osm“ na „devět“.

„Jestli ti to takhle stačí…“

A pak mě Max povalí na postel a začne mě něžně líbat na břicho a při každém polibku postupuje níž a níž. Myslím, že dnes večer nebudeme probírat ten pitomý rozpočet na svatbu… Ani šest a půl tisíce dolarů za pronájem sálu snů.

Table of Contents

Titulná strana

1