.

.

(ukážka)

JOTA / 2014

.

© Gyldendal Norsk Forlag AS, 2011

Translation © Tereza Blatná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-576-3

1

Od moře se táhly cáry mlhy. Snášely se v podobě páry na mokrý asfalt a vytvářely kolem pouličních lamp malé svatozáře.

Ove Bakkerud řídil auto jednou rukou. Krajina kolem něj se halila do tmy.

Měl rád tuhle část roku, než opadá listí ze stromů. Jel letos naposledy na chatu ve Stavernu, aby zabednil okna, vytáhl loď z vody a na zimu chatu zavřel. Těšil se na to celé léto. Tenhle víkend byl jeho. Vše, co potřeboval udělat, zabralo jen pár hodin v neděli odpoledne. Zbytek víkendu měl pro sebe.

Zpomalil, odbočil z hlavní silnice a vjel na štěrk. Světla na autě ozářila šípkové keře, které rostly podél příjezdové cesty k parkovišti. Hodiny na palubní desce ukazovaly 21:37. Ove Bakkerud vypnul motor, vystoupil z auta a nadechl se slaného mořského vzduchu. Vlny tříštící se o břeh zněly jako vzdálená bouře.

Déšť ustal a prudké poryvy větru protrhaly mlhu. Mokré skály vystupující z moře se leskly ve světle majáku na Tvisteinu, které v pravidelných intervalech pročesávalo pobřeží.

Ove Bakkerud si přitáhl bundu k tělu, obešel auto a vytáhl z kufru tašky s jídlem. Těšil se, jak si dá k večeři krvavý biftek a k snídani volské oko a slaninu. Jídlo pro chlapy. Volnou rukou se ujistil, že klíčky od auta má v kapse, a vydal se pěšinou k chatě na útesu. Po krátkém stoupání se před ním rozprostřel oceán. Tušil ten širý výhled, přestože byla tma. Vždycky ho to naplňovalo klidem.

Když to tu skoro před dvaceti lety koupili, stála tu jen jednoduchá prohnilá chata bez izolace z červeně natřených prken. Jakmile si to mohli finančně dovolit, celou chatu strhl a postavil na starých kamenných základech novou. Krůček po krůčku si se ženou vytvořili vlastní ráj. Když uplynuly první roky, kdy trávil veškerý volný čas opravami, stala se chata místem, kde si mohl vydechnout a vypnout. Tady se neřídili hodinami, čas volně plynul podle rytmu větru, počasí a nálady.

Položil tašky na břidlicové dlaždice před chatou a našel klíče. Světlo majáku ozářilo stěnu chaty a zase zmizelo. Ove Bakkerud ztuhl a zadržel dech. Sevřel svazek klíčů v pravé ruce. Vyschlo mu v ústech a cítil, jak mu na krku a předloktích naskakuje husí kůže.

Světlo majáku znovu přejelo po zdi, jako by chtělo, aby se utvrdil v tom, co letmo zahlédl. Dveře byly pootevřené, rám naštípnutý a zámek ležel na zemi.

Ove Bakkerud se rozhlédl, ale neviděl nic než tmu. Zaslechl nějaký zvuk v nedalekém houští, prasknutí větve. V dálce zaštěkal pes. Pak se rozhostilo ticho. Jen vítr se proháněl v korunách stromů a vlny se tříštily o pláž.

Popošel blíž, vzal za kliku a otevřel dveře dokořán. Nahmatal vypínač a rozsvítil v chodbě a venku před chatou.

Bavili se s ženou o tom, že by se něco takového mohlo stát. Četl v novinách o bandách teenagerů, kteří se vloupají dovnitř a zpustoší zařízení, i o profesionálnějších skupinách, které pročesávají chatové osady a hledají cennosti. Přesto tomu nemohl uvěřit. Připadalo mu to jako znesvěcení místa. Jejich místa.

Nejhůř to odnesl obývací pokoj. Zásuvky a skříně byly otevřené a jejich obsah se válel po podlaze. Rozbité sklenice a talíře, polštáře z pohovky rozházené kolem. Vše, co se dalo prodat, zmizelo. Nová televize s širokoúhlou obrazovkou, stereo i přenosné rádio. Skříňka, kam ukládali víno a tvrdý alkohol, zela prázdnotou. Zbyla jen poloprázdná láhev koňaku.

Sehnul se a zvedl láhev s modelem lodi uvnitř, která obvykle stála na krbové římse, ale teď ležela s prasklým sklem na zemi. Dva stožáry na miniaturní plachetnici se zlomily. Vybavil si, jak celé hodiny pozoroval dědečkovy mohutné prsty, které dokázaly z drobounkých částí zázračně sestavit opravdovou loď. Jak dědeček nakonec zasunul loď do láhve a zatáhl za nitky, které vztyčily stožáry.

Zavolal na policii a představil se, hlas se mu třásl.

„Kdy jste byl na chatě naposledy?“ vyptával se operátor.

„Před dvěma týdny.“

„Takže k vloupání došlo někdy po 19. září?“

Ove Bakkerud se rozhlédl po spoušti, kterou po sobě zloděj zanechal. Najednou cítil ohromnou prázdnotu.

„Všiml jste si, jestli se vloupali do dalších chat?“ zajímal se policista.

„Ne,“ odpověděl Ove Bakkerud a vyhlédl z okna. V chatě Thomase Rønningena se svítilo. „Zrovna jsem přijel.“

„Zítra můžeme poslat hlídku, aby se na to podívala,“ pokračoval policejní operátor. „Do té doby se snažte na nic nesahat.“

„Zítra? Ale…“

„Budete k zastižení na tomhle čísle, abychom vám mohli zavolat, až budeme mít volné auto?“

Ove Bakkerud už otevíral ústa a chystal se protestovat, trvat na tom, že policie musí přijet se psy a policejními techniky, ale nic neřekl. Polkl, poděkoval za pomoc a ukončil hovor.

Kde začít? Zašel do kuchyně pro lopatku a smeták. Ale pak si vzpomněl na policistův příkaz, aby s ničím na místě činu nehýbal. Uklidil smeták a lopatku zpátky, zůstal stát u okna a pozoroval sousední chatu.

Udivilo ho, že se tam svítí. Thomas Rønningen tu obvykle na podzim moc času netrávil. Každý pátek ho zaměstnávala důležitá talk show. Přesto si v srpnu udělal čas na oslavu zahájení nové sezony. Seděli tehdy s koňakem v ruce venku u grilu a Rønningen vypravoval historky o tom, co se odehrává v zákulisí před přenosem, během něj i po něm.

Za velkými osvětlenými okny sousední chaty se mihl stín. Možná že se zloději vloupali i tam. Jak se zdálo, ještě neodešli. Ove Bakkerud zamířil rychle ke dveřím a popadl cestou baterku, která stála na svém obvyklém místě. Možná policie změní názor, až se dozví, že okradli taky Thomase Rønningena.

Pěšina k moři se vinula houštím a pokroucenými borovicemi s hustými větvemi. Baterka osvětlovala ohlazené kořeny stromů a oblázky, ale nezabránila tomu, aby ho nešvihaly větvičky a jehličí.

Uvnitř se svítilo, ale okna se na téhle straně chaty nacházela příliš vysoko na to, aby viděl dovnitř.

Rozhlédl se kolem a pak zamířil ke schodům vedoucím ke vstupním dveřím. Vítr jimi škubl, až narazily o zábradlí na verandě. Zmocnil se ho silný nepokoj, zamrazilo ho v zádech a za krkem. Došlo mu, že nemá nic, čím by se mohl bránit.

Světlo baterky dopadlo na rám dveří. Nesl stopy po páčidle stejně jako u něj, ale přesto bylo něco jinak.

Po dveřích se táhly krvavé šmouhy.

2

Byl to dlouhý den.

William Wisting seděl předkloněný na pohovce a upíral pohled na klíč, který ležel před ním na stole. Klíč byl zrezavělý, už dlouho ho nikdo nepoužil.

Vstal a přešel obývací pokoj. Déšť zanechal na okenním skle hustou vrstvu kapiček. Ulicemi Stavernu se proplétal pohotovostní vůz. Modré světlo majáku protínalo v pravidelných intervalech tmu, nedalo se poznat, jestli se jedná o policejní auto nebo záchranku. William Wisting ho sledoval, dokud nezmizel v ulici Helgeroaveien. Pak se otočil a našel v rohové skříňce láhev vína. Z etikety vyčetl, že pochází ze Španělska. Zlaté číslice uváděly rok 2004. Měl dojem, že tuhle láhev dostal poté, co loni na podzim pronesl přednášku pro Obchodní sdružení. Zřejmě to bylo drahé víno a určitě mu neuškodilo, že ho dlouho neotevřeli. Měl víno rád, ale neměl zájem ani čas na to, aby si prostudoval odrůdy vinné révy, výrobce a vinařské oblasti, které víno se hodí k jídlu a které se může pít samotné. Stačilo mu, že ochutná víno a pozná, jestli je dobré.

„Baron de Oña?“ přečetl nahlas etiketu a podíval se k pohovce.

Suzanne s úsměvem přikývla. Taky se usmál. Vstoupila mu do života před dvěma roky a získala v něm hodně místa. Před týdnem se k němu nastěhovala kvůli havárii vody v bytě. Neřekl jí to, ale líbilo se mu, že s ním bydlí.

Přinesl dvě skleničky a znovu vyhlédl z okna, ale viděl pouze svůj odraz. Široký obličej s hrubě řezanými rysy a tmavýma očima. Otočil se a posadil se k Suzanne na pohovku.

Thomas Rønningen na obrazovce usadil do své pohovky zajímavé hosty, kteří měli odlišný názor na společné téma. Wisting měl rád tenhle typ pořadu, kde se míchala závažná témata se zábavou. Moderátor pořadu se mu zamlouval taky. Thomas Rønningen se vyznačoval chlapeckým šarmem a dovedl před kamerami vytvořit intimní, bezprostřední a bezpečnou atmosféru. Byl by z něj dobrý vyšetřovatel. Hostům vždy kladl dobře formulované, inteligentní otázky a místo toho, aby se je snažil dostat do úzkých útočnými poznámkami, vymámil z nich pravdu tak, že prostě nechal rozhovor volně plynout.

Suzanne uchopila skleničky a postavila je na stolek. Wisting se znovu rychle zvedl a došel pro vývrtku. Než se opět posadil, podíval se rychle z okna obývacího pokoje. Další pohotovostní vůz mířil stejným směrem jako ten předchozí. Automaticky se podíval na hodinky a zaregistroval, že je 22:02.

„Tak ti blahopřeju,“ řekla Suzanne a držela sklenici tak, aby jí mohl nalít.

„K čemu?“

„K chatě,“ usmála se a kývla směrem ke klíči na stolku.

Wisting se pohodlně usadil.

Dnes ráno doprovodil svého strýce George Wistinga do advokátní kanceláře v Oslu.

Strýci Georgovi bylo 78 let a většinu svého života strávil budováním inženýrské firmy specializující se na úsporné využití energie. Wisting nikdy úplně nepochopil, co to vlastně znamená, ale věděl, že strýc vymyslel zařízení na čištění a dezinfekci vody a vzduchu a nechal si ho patentovat.

Dalším životním posláním strýce Georga bylo vzpírat se zavedeným pořádkům, trpěl hlubokým odporem k daním a poplatkům. Výsledkem bylo několik potyček se soudním systémem, které skončily sankcí za neplacení daní a podmíněným vězením.

Schůzka u advokáta se týkala poslední vůle Georga Wistinga. Šlo o to, aby stát po jeho smrti nedostal absolutně nic. Advokát se specializoval na dědické právo a vymyslel dosti složitý plán, jak by měl strýc Georg před smrtí naložit se svým majetkem.

Pro Wistinga to znamenalo, že se stal majitelem chaty na Værvågenu poblíž vesnice Helgeroa za tak uměle nízkou cenu, jak jen to zákon umožňoval, díky čemuž se základ pro výpočet dědické daně smrskl na minimum.

Stal se tak majetným mužem. Ne že by měl problém s penězi. Poměrně slušně vydělával, zároveň mu jeho povolání neposkytovalo příliš času na to, aby mohl utrácet. A pak tu ještě byly peníze po Ingrid. Když před čtyřmi lety zemřela v Africe během práce pro Norskou agenturu pro rozvojovou spolupráci, dostal Wisting a děti milionové odškodné. Ty peníze ležely na účtu a každý měsíc se jejich hodnota zvyšovala. Nedokázal na ně sáhnout.

Vzpomněl si na dobu, kdy byli novomanželé a Ingrid čekala dvojčata. Složenky se hromadily. Někdy se stávalo, že museli posbírat vratné láhve, když na jejich účtu koncem měsíce nic nezbývalo. Teď už při nákupu potravin ceny nehlídal.

Advokát mu nabídl, že si projde jeho finance a sestaví plán, který sníží daně na minimum. Wisting to odmítl.

Lidi v televizi něco rozesmálo.

„Závidím takovým lidem,“ prohlásila Suzanne a kývla směrem k televizi.

Wisting přitakal, přestože nepochytil, o jakých lidech to Suzanne mluví. Byl prostě rád, že s ní sedí na pohovce.

„Lidem, kteří prostě dělají to, co chtějí,“ pokračovala Suzanne. „Kteří mají odvahu riskovat. Praští se stálou a bezpečnou prací a pustí se místo toho do něčeho nového a vzrušujícího. Lidi jako Sigrid Heddalová.“

Wisting se zadíval na obrazovku, kde přibližně padesátiletá žena zaníceně mluvila o Safe Horizon.

Suzanne na něj pohlédla. „Jen si to představ. Je jí kolem padesáti, dá výpověď v zavedené pozici vedoucí projektu v průmyslu a odjede do Addis Abeby pracovat jako dobrovolnice se sirotky. Tomu se říká odvaha.“

Wisting přikývl. Tohle měl na Suzanne rád.

„Tommy je taky takový.“

Mluvila o dánském příteli Line. Tommy Kvanter před rokem opustil práci stevarda na rybářské zpracovatelské lodi, prodal svůj byt a nastěhoval se k Wistingově dceři. Peníze z prodeje bytu investoval společně s několika kamarády do restaurace v Oslu. Wisting souhlasil se Suzanne, že Tommy je snílek. Což nebyla vlastnost, které si nezbytně cenil.

Po schůzce u advokáta si se Suzanne a Line zašli na večeři do Tommyho restaurace. Wisting tam nikdy předtím nebyl a došlo mu, že se nejedná pouze o restauraci. Název Shazam Station označoval třípatrový dům s klubem ve sklepě, kavárnou v přízemí a restaurací v prvním patře.

Tommy měl na starost vaření a restauraci. Nenašel si čas, aby se s nimi najedl, ale zajistil, aby dostali večeři o čtyřech chodech. Jídlo bylo dobré, to se nedalo popřít. Ale kde v obvykle rušné páteční odpoledne seděli všichni hosté? Jenom pár stolů bylo obsazených a zdálo se, že číšníci nemají moc práce. Pokud to takhle probíhá každý den, nevypadá to s penězi, které Tommy do restaurace investoval, dobře.

Wisting nikdy úplně nepochopil, co jeho dcera na Tommym vidí. Byl sice přemýšlivý a měl rozhled a dokonce ani Wistingovi neuniklo, jaký má šarm. On mu zkrátka nedůvěřoval. Nešlo ani tak o to, že Tommyho kdysi odsoudili kvůli drogám a že se někdy choval tvrdohlavě a sobecky. Wisting se prostě nedomníval, že právě Tommy je muž, s nímž by si jeho dcera měla plánovat budoucnost.

Někdy ho napadlo, jestli není tak skeptický, protože se to týká jeho dcery, ale nevěřil tomu. A když viděl Line a Tommyho poslední dobou spolu, zdálo se, že i Line si začala všímat Tommyho nedostatků. Neustále ji rozčilovalo, co Tommy říká a dělá, a Wisting si musel přiznat, že ho těší, že se už Line nedívá na Tommyho nekriticky.

„Když se neodvážíš riskovat a zkusit něco nového, nemůžeš očekávat, že něčeho dosáhneš,“ pokračovala Suzanne. „A co vlastně můžeš ztratit? Nezáleží na tom, kolikrát neuspěješ, vždycky se naučíš něco nového. A všechny zkušenosti jsou cenné. Ty dobré i zlé.“

Jeden z televizních hostů dostal otázku, na kterou nedokázal ihned odpovědět. V nastalém tichu Wisting zaslechl vzdálený zvuk policejní sirény.

Zvedl sklenici ze stolku a zůstal s ní sedět.

„Dovedla by sis představit, že založíš restauraci?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla překvapeně a usmála se na něj. „I když restauraci zrovna asi ne, ale možná malou uměleckou kavárnu. Život je příliš krátký na to, abych ho žila tak, jak to dělám teď. Každé ráno jít do kanceláře. Schůzky, rozpočty, snižování výdajů, projekty.“

Suzanne byla sociální pedagožka a řadu let pracovala s osiřelými mladými žadateli o azyl. V posledních letech ale postupně přibývalo papírování a nakonec se ocitla v kanceláři bez kontaktu s dětmi, kterým toužila pomáhat.

„A jak se bude jmenovat?“ zeptal se a postavil skleničku zpět na stolek, aniž se napil.

„Co myslíš?“

„Jestli sníš o tom, že by sis otevřela kavárnu, určitě jsi přemýšlela o názvu.“

Zavrtěla hlavou.

„Asi jinak než Shazam Station?“

Usmála se.

„Vlastně je to docela vtipný název.“

„Opravdu?“

„Shazam je zaříkadlo. V perštině to znamená sezam. Sezame, sezame.“

„Sezamová stanice?“

Rozesmála se. Od očí a koutků se jí ke spánkům a tvářím rozprostřely krásné vrásky. Světlo svíčky na stolku se odráželo v jejích oříškových očích. Dodávalo jim to zvláštní jas.

Wisting se natáhl po skleničce vína, ale přerušilo ho zazvonění telefonu. Na displeji se ukázalo číslo uložené pod názvem OPERA, interní zkratka pro policejní operační středisko.

Stručně se představil. Volající operátor odpověděl stejně.

„V Guslandu vykradli několik chat.“

Wisting mlčel. Došlo mu, že to není všechno.

„V jedné chatě našli mrtvého muže.“

3

William Wisting zabouchl dveře od auta a vyhrnul si límec.

Na malém parkovišti stála kromě dvou civilních aut ještě záchranka a dvě policejní auta.

Byl chladný večer. Dech mu před obličejem kondenzoval do průhledných bělavých obláčků. V dálce slyšel mořský příboj. Od moře vanul vlhký vítr a přinášel drobné krystalky soli.

Zamířil ke konci parkoviště, odkud se křovím vinula pěšina. Po padesáti metrech se před ním otevřela širá pobřežní krajina. Ohlazená skaliska splývala s černým mořem. Světlo z majáku na jednom z nedalekých ostrovů klouzalo po pobřeží a vytvářelo na neklidné hladině třpytivé odlesky.

Dole u moře zahlédl obrysy chaty. V některých oknech se tlumeně svítilo. Před chatou probleskovalo tmou světlo z několika baterek. Pak uslyšel nastartování generátoru a přední část chaty se náhle topila ve světle. Spatřil červenobílé policejní pásky třepotající se ve větru. Tu a tam se zaleskly reflexní proužky na policejních uniformách, slyšel tlumený zvuk vysílaček, telefonů a tichých rozhovorů. A nad tím vším panovala chladná a zamračená podzimní tma.

Wisting sklonil hlavu před silným větrem a pokračoval dál. K podobným případům ho přivolali už nesčetněkrát. Přesto se pro něj setkání s místem činu nestalo rutinou. Nebyl imunní vůči pohledu na zjizvenou kůži, na mrtvé lidi a na hluboké zoufalství pozůstalých. Viděl až příliš často následky zuřivého násilí, které s každým novým případem nabývalo na brutalitě a krutosti. Myšlenky na ně ho pronásledovaly a naplňovaly jej sklíčeností, kvůli které byl podrážděný a uzavřený.

Cestou k místu činu potkal na pěšině dva záchranáře. Mířili k němu s prázdnýma rukama. Ve tvářích se jim zračila vážnost, a když ho míjeli, kývli pouze krátce na pozdrav.

Policista určený jako vedoucí výjezdové skupiny nadzvedl policejní pásku. Dveře do chaty byly otevřené. Části dveřního rámu nesly stopy po vloupání. Hned za dveřmi zahlédl nohy zemřelého. Velké holínky s vrstvou hlíny na podrážkách.

Krátce ho obeznámili se situací, řekli mu však totéž, co se dozvěděl už před pětadvaceti minutami po telefonu.

Espen Mortensen dorazil na místo před ním. Mladý policejní technik se právě oblékal do bílé kombinézy.

„Přidáš se ke mně?“ zeptal se.

Wisting přikývl, ale spokojil se s tím, že si na boty natáhl gumové návleky, pak vyšel po schodech do chaty.

Páčidlo zanechalo jasně viditelné stopy kolem zámku. Vlákna dřeva trčela na všechny strany a část zámku namontovaná v rámu dveří byla vylomená. Kamenné schody potřísnily skvrny od krve. Po dveřích se táhly šmouhy, jako by se o ně někdo opřel zakrvácenou rukou.

Espen Mortensen udělal několik celkových fotek a pak vešel dovnitř. Wisting ho následoval do úzké chodby. Policista, který ho informoval o situaci, zůstal stát venku.

Obětí byl muž. Ležel podivně zkroucený na břiše. Jedna paže spočívala pod tělem, zatímco druhá trčela přímo do strany. Tlustá černá rukavice nasákla krví. Zablácené holínky sahaly mrtvému skoro až ke kolenům. Měl na sobě černý svetr a na hlavě černou kuklu.

Wisting obešel mrtvého kolem dokola.

Zpod těla se po dřevěné podlaze roztékala kaluž krve. Wisting musel dělat dlouhé kroky, aby do ní nešlápl.

Hlava zemřelého byla otočená do strany. V černé kukle zakrývající obličej zela vepředu, přibližně na úrovni čela, dlouhá díra. Z otevřené rány trčely úlomky lebky a záhyby kůže.

Venku se jeden z policejních psů nemohl dočkat, až se pustí do hledání, a pronikavě zaštěkal. Wisting si dřepl a položil si ruce na kolena.

Mužovy oči byly v otvorech kukly otevřené a vytřeštěné. Rty pootevřené, jako by ještě stále lapal po vzduchu.

Wisting si mrtvého prohlížel téměř minutu, pak vstal a rozhlédl se kolem. Stříkance krve vytvořily na obložených stěnách abstraktní obrazce. Na několika místech se stejně jako na dveřích nacházely částečné krvavé otisky ruky. Zdálo se, že než se muž zhroutil na zem, opíral se o stěnu.

Od kaluže krve na zemi vedly ke dveřím lepkavé otisky bot. Ten, kdo tu byl, šlápl předtím, než utekl, do krve.

„Kdo ho našel?“

Wisting se hlasitě zeptal policisty, který stál pod schody.

„Soused,“ odpověděl policista a ukázal na chatu, která ležela o něco výš ve stráni. „Taky tam došlo k vloupání.“

„Vešel dovnitř?“

Policista v uniformě zavrtěl hlavou.

„Zůstal stát nahoře na schodech.“

Wisting se odmlčel a pokoušel se vytvořit celkový obrázek a zároveň si všímal detailů, které se mohly ukázat jako rozhodující pro další práci.

V tomhle byl obvykle dobrý. První dojem z místa činu v kombinaci s jeho dlouholetými zkušenostmi detektiva se často dokázaly zformovat do křehké teorie.

Místo činu se podobá uměleckému dílu. Každičký detail obrazu, ať už se jedná o jednotlivé tahy štětcem nebo celkové dílo, o malíři něco vypovídá.

Wistingův pohled sklouzl do rozsvíceného obývacího pokoje. Chatu vkusně zařídili kombinací moderního a starožitného nábytku. Barvy byly jasné a světlé a dobře se doplňovaly.

Stopy po řádění zlodějů byly patrné všude. Otevřené skříně a vytažené zásuvky. Z nízkého stolku v rohu, kde dřív stávala televize, viselo jen pár kabelů a po obrazech na zdech zbyly jen vybledlé skvrny.

Wisting se znovu podíval na zemřelého, povzdechl si a zavrtěl rezignovaně hlavou. Nějak mu to celé nešlo dohromady, ale nedokázal říct proč.

„Našli jste vražednou zbraň?“ zeptal se.

Espen Mortensen zavrtěl hlavou a položil tutéž otázku policistovi venku.

„Psovodi teď prohledávají okolí.“

„Co nářadí, které použili ke vloupání?“ zajímal se Wisting a ukázal na naštípnutý rám dveří.

Mortensen zavrtěl hlavou.

„Mohla by to být vražedná zbraň. Soudní patologové nám k tomu určitě řeknou něco víc, ale vypadá to jako úder ostrým předmětem. Páčidlem například.“

„Takže si nemyslíš, že zavražděný je zloděj, který se sem vloupal?“ zeptal se Wisting a kývl směrem k muži s kuklou ležícímu mezi nimi.

„Možná ho někdo překvapil a páčidlo mu vzal.“

Wisting zavrtěl pochybovačně hlavou. Nic nenasvědčovalo tomu, že tu kromě smrtelné rány došlo k zápasu. Na zdi úhledně visely dva obrázky. U dveří ležel vyrovnaný pár tenisek. Na věšáku visely dvě větrovky. Spoušť v dalších místnostech se nijak nelišila od toho, co Wisting už mnohokrát viděl na jiných místech vloupání.

„A kde jsou v tom případě ukradené věci?“ nadhodil a popošel dovnitř luxusní chaty.

„Možná přišel podruhé?“ navrhl policista, který ještě stále čekal venku. „Možná se vrátil pro další věci?“

„Možná,“ řekl Wisting a zamyslel se. „Komu vlastně tahle chata patří?“

„To vám nikdo neřekl? Vlastní ji Thomas Rønningen.“

„Ta televizní celebrita?“ zeptal se Wisting a upíral pohled na mrtvolu.

Policista přikývl.

Table of Contents

Titulná strana

1

2

3