ALICE CLAYTONOVÁ

SEXY FARMÁŘ

Mladá fronta

Přeložila Martina Vondráčková

Copyright © 2015 by Alice Clayton

Translation © Martina Vondráčková, 2017

ePub jako svou 9 215. publikaci ISBN 978-80-204-4128-7

PDF jako svou 9 216. publikaci ISBN 978-80-204-4129-4

MOBI jako svou 9 217. publikaci ISBN 978-80-204-4130-0

Obsah

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Kapitola osm

Kapitola devět

Kapitola deset

Kapitola jedenáct

Kapitola dvanáct

Kapitola třináct

Kapitola čtrnáct

Kapitola patnáct

Kapitola šestnáct

Kapitola sedmnáct

Kapitola osmnáct

Kapitola devatenáct

Kapitola dvacet

Kapitola dvacet jedna

Kapitola dvacet dva

Kapitola dvacet tři

Kapitola dvacet čtyři

Epilog

Poděkování

O autorce

Peterovi – za to, že se stal mým mužem pouhé čtyři dny předtím, než se tato kniha stala skutečností.

Kapitola jedna

„Tak jo, jedem. Vývar je hotový. Bok choi se opéká, krevety se vaří. Kam jen oko dohlédne, žádný lepek,“ povzbuzovala jsem se, opřená o linku v té nejkrásnější kuchyni, jakou kdy kdo zařídil. Tedy pokud se vám líbí kalifornská moderna z poloviny 20. století. I když komu by se nelíbila. Kilometry nerezové oceli a leštěného mramoru.

Proti dlaždičkám herringbone se vyjímá nepřeberné množství přístrojů a kuchyňského náčiní, jež se lesknou novotou, protože se jich majitelé nikdy ani nedotkli. Sahaly na ně pouze moje ruce – ruce osobní šéfkuchařky a zaříkávačky veškerého lepku v tomhle světě blonďatých a trendy lidí. Konkrétně v Hollywoodu. Konkrétně v Bel Air. Konkrétně v domě Mitzi St. Renee, manželky slavného producenta a muže posedlého věčným mládím.

A ve dvaatřiceti letech (kdo by si pomyslel, že někdo jen o pět let starší než já se mnou bude mluvit svrchu tak, jako by to měl v popisu práce), ve městě, kde třicítka je hranice, za kterou už si muži neberou ženy ani pro jejich prsa, dělal Mitzi její věk samozřejmě starosti. V ruce jsem držela cukrový meloun a pozastavovala se nad zmíněnými prsy. Ta prsa patří krásné ženě. Ta prsa patří nepříliš milé ženě. No, pravda je, že ta prsa patří naprosté blbce.

Zavrtěla jsem hlavou, abych podobné myšlenky zahnala, a začala krájet meloun. Na dva a půl centimetrové kostky s ostrými okraji, žádné oblé hrany. Další na řadě byly kuličky z melounu cantaloupe. Pěkně kulaté a buclaté. Žádné kostrbaté brambory, prostě dokonalé koule. Došlo mi, jak to zní, odfrkla si a vrhla se na melounové trojúhelníčky. Ostroúhlé. Tupoúhlé. Ocení Mitzi tohle umění, které plní její ovocnou mísu? Pochybuju. Všimne si kulinářské geometrie, ze které se skládá její dopolední dávka energie? Nejspíš ne. Nikdo si nikdy nevšiml dokonalosti mých melounů – zato si všichni jistě všimli těch jejích.

Během svého vnitřního monologu jsem začala Mitzi nandavat večeři – má ráda, když ji podávám přesně v 18:30. Někteří lidé si najímají osobní šéfkuchaře jen na vaření. Někteří se dokonce jejich výtvory chvástají, zatímco kuchaři stojí v ústraní. A jiní předpokládají, že když pracuju v kuchyni a platí mě za vaření, budu jim rovnou dělat služku. Ale s tím, kolik mi Mitzi platí, jí tu její trendy asijskou fúzi – nízkokalorickou, ale vysoce chutnou večeři – naservíruju klidně až pod nos.

Když jsem vytahovala bok choi z trouby, zazvonil mi telefon. Lekla jsem se a praštila se hlavou o roh dvířek. Sykla jsem bolestí a položila pekáč na sporák. Při pohledu na displej telefonu jsem hovor rychle típla a mrkla znovu na salát. Vybrala jsem ten nejzelenější a nejhezčí list a opatrně ho položila do středu bílé porcelánové misky, abych vytvořila malou zelenou věž. Vtom zazvonila minutka a upozornila mě na krevety.

Byly růžové a dokonalé, vařené ve vývaru, s nepatrnou troškou thajského chilli a skořice. Tři jsem nandala na salátové trio (symetrie, vždycky symetrie), posypala je najemno nasekanou jarní cibulkou a přidala nakládaný česnek a šalotky, které jsem rychle osmahla v arašídovém oleji (tajemství, které se Slečna Počítám Každou Kalorii nikdy nedozví).

Položila jsem misku na smaltovaný tyrkysový tác, do džbánku nalila vývar a do podobné misky nasypala přesně tři čtvrtě hrnku jasmínové rýže ovoněné limetkovými listy. Precizně odměřené porce jsou základem pro udržení velikosti XS ve městě, které je velikostí XS posedlé. Sotva jsem uchopila tác, abych ho odnesla do jídelny, zazvonil telefon znovu. Opět jsem hovor típla, zkontrolovala čas a v duchu si vynadala, že jsem si nevšimla, že už je 18:32.

Moje klientka seděla v čele jídelního stolu, sama jako obvykle. Její manžel tráví veškerý čas v práci. Ale pokud jsem ji jen na okamžik zalitovala, všechen soucit zmizel, když se okázale podívala na hodinky.

„Moc se omlouvám za zpoždění, ten bok choi dnes potřeboval péct poněkud déle,“ pronesla jsem zvesela, položila tác na stůl a zleva ji obsloužila.

„To nic, Roxie, jsou to jen čtyři minuty, ne? Čtyři sem, sedm tam, proč prostě všechna pravidla nezrušíme?“ řekla jedovatě, když jsem začala krouživým pohybem polévat maso šťávou z džbánku.

Platí ti dobře. Platí ti královsky.

Zaskřípala jsem zuby, usmála se na její vybotoxované čelo a prázdný džbánek odložila. To nic, Roxie.

Zamířila jsem do kuchyně, abych přichystala „dezert“ a kávu, uložila snídani a oběd na příští den do krabičky a uklidila. Slovo dezert jsem v duchu obklopila obrovskými neonovými uvozovkami, protože spojit si takové lákavé slovíčko s oplatkami bez cukru, zato s karobem, posazenými na citronovém sorbetu, prostě nejde. Nemám nic proti sorbetu ani proti „oplatkám“ – které, buďme upřímní, potřebují uvozovky taky –, jen to prostě není žádný dezert.

Jediná věc, se kterou jsme s Mitzi na jedné lodi, je to, jak pije kafe. Kona blend, tmavě pražená, s jednou jedinou lžičkou plnotučné a naprosto božské domácí šlehačky. Je to jediný hřích, kterého se dopouští, i když každičký den. Ale nejsem tu od toho, abych radila, jak a kdy si má dopřát svoje „hříšné kalorie“. No nazdar, ty uvozovky se nám tu nějak množí.

Vytáhla jsem kuchyňského robota, vyndala misku z mrazáku a nalila do ní přes půl hrnku čerstvé plnotučné smetany. Skoro všechnu jsem ji spotřebovala, hm, budu ji muset připsat na nákupní seznam. Píšu vždycky seznam na týden, dvakrát v týdnu pro ni vařím a připravuju jídlo dopředu.

Přidala jsem do šlehačky lžičku madagaskarské vanilky a dvě rovné lžičky cukru, nechala ji vyšlehat a mezitím uklidila kuchyni.

Pípání mobilu, které mi připomínalo, že mám dva zmeškané hovory, jsem úspěšně ignorovala.

Zatímco jsem jedním okem kontrolovala šlehačku a jedním uchem poslouchala, co se děje v jídelně, upěchovala jsem kafe a vložila ho do kávovaru, aby z něj vyprodukoval přesně 120 ml espressa. Vtom telefon na nerez lince zadrnčel znovu. Spatřila jsem, kdo zase volá, a stiskla kávovar větší silou, než jsem chtěla.

„Proboha, můžu ti zavolat zpátky?“

„No, to je mi uvítání. Takhle zdravíš svou jedinečnou maminku?“ zacvrlikal veselý hlas.

Frustrovaně jsem zavřela oči. „Zdravím, maminko. Pracuju. Můžu ti zavolat potom?“

„Přijde na to, jestli to bude ještě dnes.“

„Pokusím se,“ odpověděla jsem, zatímco jsem se marně snažila nasadit na kávovar pěnič mléka.

„Pokusíš se?“

„Ano, stačí?“

„Slibuješ?“

„Ano, slibuju, že – no nazdar…“

„Co se děje, Roxie? Je všechno v pořádku?“

„V pořádku, jen malá kuchyňská nehoda. Zavolám ti pak.“ Zavěsila jsem a zírala na mixér jak opařená.

Teď budu muset vysvětlit Mitzi St. Renee, ženě, jejíž životní styl závisí na tom, jak krásně vypadá její tvář i její tělo, a jejíž jediný hřích je pití večerní kávy, že místo toho, abych jí ušlehala nebesky nadýchanou šlehačku, jsem utloukla… máslo.

***

Vyhazov.

Vyhazov?

Vyhazov.

KVŮLI MÁSLU.

Sbalila jsem si nože, vyškubla z jejích rukou s perfektně upravenými gelovými nehty poslední šek a odšourala se ke svému pětatřicet let starému kombíku. Seděla jsem v autě před Mitziiným domem schovaným vysoko v kopcích.

Vyhazov. Kvůli máslu. Měla jsem to předvídat a dát si bacha. Když se šlehá šlehačka, stačí vteřina a z nadýchaných kopečků je rázem šutr.

Najednou se mi znovu rozezvonil mobil a na displeji se objevila mámina tvář, vlnité vlasy spletené do copů a za uchem kopretina. Druhá generace hippies. Woodstock podruhé. Vlasy jsem zdědila po ní, ale oči mám po tátovi. Nevzpomínám si na něj, ale máma tvrdí, že se nám barva očí mění podle nálady. Za ta léta už se naučila rozpoznávat, co která barva znamená. Světlehnědá klid, modrá smutek a zelená únavu. Ty moje teď byly zelené jako hrášek.

Vtom jsem zaslechla bouchnout vchodové dveře a uviděla Mitzi, jak přechází po příjezdové cestě k mému autu… Nejspíš mi jde říct, že je načase, abych odjela. Nastartovala jsem, rozloučila se s ní vztyčeným prostředníčkem a vyrazila. Neprofesionální, vím, ale teď už mi může být to, co si o mně myslí, úplně šumák.

Bručela jsem si pod vousy celou cestu domů, která se táhla od zelených kopců přes údolí až na druhou stranu města, kde už jsou namísto okázalých domů k vidění častěji paneláky plné neobjevených mladých krásek, které doufají, že jednou prorazí. Kousek od domova mi zazvonil telefon. Zase.

„Tos vážně nemohla počkat, až ti zavolám?“ obořila jsem se na mámu, když se z reproduktorů ozval její hlas. Zákon zakazující používání mobilních telefonů za jízdy měl na svědomí to, že se teď její hlas odrážel do všech koutů auta. Stereo.

„Bůhví kdy by to bylo. Umírám touhou říct ti skvělou novinku!“ vykřikla a nadšeně se zachichotala.

Musela jsem se usmát. Ať je moje matka, jaká je, jejímu entuziasmu se těžko odolává.

„To musí být pořádná bomba, když voláš takhle pozdě. Jak to, že ještě nespíš?“ Na východě už bylo po jedenácté večer, tou dobou už máma obvykle neví o světě.

„Ech, spát můžu v hrobě. Poslouchej, Roxie, musím ti říct něco úžasnýho!“

„Phish už zase jedou turné?“

„Roxie…“ Znělo to varovně.

Kousla jsem se do rtu, abych neřekla něco uštěpačného. „Objevila jsi nový druh pšeničných klíčků a nemůžeš skrýt svoje nadšení?“ Kousání do rtu evidentně vždycky nezabere.

„Mám radost, že tě baví utahovat si ze své matky, zvlášť těmihle vágními poznámkami o hippies. Nejedla jsi dnes vtipnou kaši?“ odpověděla lehce nabroušeně.

Měla bych zařadit zpátečku. Koneckonců to, že jsem dostala padáka, není jenom její chyba.

„Ta novinka?“ zeptala jsem se sladce, než stihla začít rozebírat, že mi chybí železo nebo sex, a proto jsem tak jízlivá. Typická rozmluva mezi matkou a dcerou.

„No jo! Ta novinka! Sedíš?“

„Jo, sedím.“

„Budu v televizi!“ vyjekla.

„To je bezva. Budou zase vysílat Udělej si sám?“

Naše malé městečko ve státě New York má vlastní veřejný televizní kanál a máma tam léta přispívala svými nápady. Čas od času – do té doby, než seškrtali rozpočet na půlku – ji poprosili, aby přišla a předvedla, jak uplést svetrové šaty, jak vyrobit keramické pítko pro ptáky a podobně. Její návod na výrobu papírového lampionu z obalu od popcornu vygeneroval nejvíc diváckých telefonátů v historii pořadu. Tři.

„Ne, žádný Udělej si sám. Znáš Úžasný závod?“

„Jasně. Kanál 47 bude natáčet místní verzi?“ zeptala jsem se a zabočila na parkoviště.

„Žádný Kanál 47, zlatíčko! Budu v Úžasným závodě – v tom opravdovým!“

„Počkej, cože?“ vyhrkla jsem a málem autem sejmula popelnici.

„Slyšela jsi dobře! Loni na podzim jsme byly s tetou Cheryl na konkurzu v Poughkeepsie a oni nás vybrali! Pojedeme na cestu kolem světa!“ zaječela.

„Tak jo, přestaň ječet. Vážně, mami, přestaň – fajn. Dobře, haló?“ snažila jsem se ji přerušit, ale marně. S narůstajícím nadšením ze sebe chrlila nejrůznější místa. Káhira. Mozambik, Krakatoa.

„Krakatoa? Pojedeš na sopku?“

„Kdoví a o to právě jde! Můžou nás poslat kamkoli! Jedu na výpravu!“

„S tetou Cheryl? Ta se ztratila i v novým obchoďáku, k čemu ti bude na výpravě?“

„Nebuď taková nudná patrona, Roxie,“ pronesla máma a já cítila, jak mi tuhnou ramena – tak jako vždycky, když nasadila podobný tón.

Máma je volnomyšlenkářka, která zaboha nedokáže pochopit, proč je její dcera takový suchar. Suchar, který od svých čtrnácti dbá na to, aby jim nevypnuli elektřinu a plyn a aby nebyl prázdný špajz. Přesto jsem se radovala s ní.

„Promiň – zní to úžasně. Vážně, mám velkou radost,“ řekla jsem a zkusila si představit, jak se máma s tetou snaží zorientovat na severoafrickém tržišti. „Kdy vyrážíte?“

„No, o to právě jde, zlatíčko. Odjíždíme za dva týdny.“

„Za dva týdny? Kdo za tebe povede bistro U Callahanů?“

„Kdo myslíš?“ opáčila.

To ne – ne, nemůže si přece myslet, že nechám svojí – ne, to by neudělala… Kčertu, udělala.

„Zbláznila ses? Šplouchá ti na maják?“

„Jen mě vyslechni, Roxie –“

„Vyslechnout tě? Chceš po mně, abych nechala svojí práce, která se konečně pomalu rozjíždí, a odjela vařit do chátrajícího bistra v Bailey Falls, v tom zapadákově? Zatímco ty se budeš účastnit nějaký babkovský cesty kolem světa za 80 dní?“

„Nemůžu uvěřit, že jsi o mně právě řekla, že jsem babka – “

„Já nemůžu uvěřit, že to je to jediný slovo, který jsi slyšela!“ vybuchla jsem. Jak jsem tak seděla v autě a kroutila hlavou nad matčinou troufalostí, zavibroval mi telefon, přišla mi zpráva. „Vysvětli mi, jak si představuješ, že bych to udělala?“

„Jednoduše. Vezmeš si volno, dojedeš sem, a zatímco já budu cestovat, ty převezmeš bistro.“

Nadechla jsem se, chvíli zadržovala dech a pak pomalu vydechla: „Volno.“ Nádech. Výdech. „Pracuju sama na sebe. Takže volno znamená, že toho nechám. To je, jako bych řekla: ‚Hele, klienti, sežeňte si někoho jinýho, kdo by vám vařil. Já teď budu až po lokty zahrabaná v zapečených nudlích někde ve vidlákově.‘“

„Zapečený nudle už neděláme.“

„Někdy budeme muset probrat tvoji selektivní hluchotu,“ vyštěkla jsem, když vtom mi telefon zavibroval znovu. Další zpráva. „Máti, musím končit. Můžeme – “

„Nemůžeme si o tom promluvit později. Potřebuju vědět, jestli to zvládneš, nebo ne.“

„Nemůžeš mi jen tak zčistajasna zavolat a chtít po mně –“

„Nebylo by to zčistajasna, kdyby ses mi ozývala častěji,“ přisadila si.

Nádech. Výdech. Najednou jsem pochopila frázi vaří se ve mně krev: úplně jsem cítila, jak mi v žilách bublá vztek, proudí celým mým tělem a rozehřívá mě zevnitř. Fáze mírného varu už byla dávno za mnou, v tu chvíli jsem se blížila k bodu, kdy mi z uší začne syčet pára. Zkusila jsem to ještě jednou, než mě zlost uvaří do měkka.

„Mami, jde o to, že se musím chovat zodpovědně. Nemůžu tě tahat z bryndy pokaždý, když máš nějaký průšvih nebo – “

„Roxie, já nemám žádný průšvih. Pojedu – “

„Možná ne tentokrát, ale je to stejný jako vždycky, jen zabalený do obalu od televizní společnosti. Stejně to nebude fungovat.“

„Platila jsem ti školu, Roxie – dva roky na Americkém kulinářském institutu. Tohle je to nejmenší, co bys pro mě mohla udělat.“

Tak fajn. To stačí.

„Víš co, mami? Ne. Neudělám to,“ řekla jsem naštvaně, zrovna když mi přišla další pitomá esemeska. „Tu školu jsi mi zaplatila jen proto, že jsi vyhrála v loterii. A zbytek těch peněz už jsi prošustrovala, což je vážně směšný.“

Paličatě mlčela. V tomhle bodě naší konverzace jsem vždycky většinou povolila. Tentokrát ale ne.

„Fajn, mami. Zatímco budeš hledat smysl života a někde v jižní Africe skákat s tetou Cheryl, která mimochodem neumí plavat, do nádrže plný žraloků, já budu tady. V Los Angeles. Budu makat jako divá a snažit se udělat si jméno, abych mohla platit účty za elektřinu a nemusela žít v autě,“ vyštěkla jsem. Vzápětí zavibrovala další zpráva.

„Vážně si myslíš, že nás nechají plavat se žraloky?“

„Ach, mami, běž si zahulit!“ Vytočená do vrtule jsem zavěsila a přemýšlela, jak si proboha může myslet, že všeho nechám a pojedu za ni domů zaskočit. Neuvěřitelné. Mám svůj život, svoje klienty, mám… panebože, další zpráva?

Podívala jsem se na telefon, kde na mě čekalo šest esemesek. Ne, sedm – zrovna přišla ještě jedna. Co se to děje? Rozklikla jsem první. Byla od Shawny, mé klientky.

Roxie, příští týden nechoď.

Hm, to je divné. Přečetla jsem si další.

Omlouvám se, že píši na poslední chvíli, ale zakázku na příští týden musím zrušit. I na ten další. Ozvu se. Možná.

Počkat, co to má znamenat? Miranda je taky moje klientka. Vařím pro ni už několik měsíců, doporučila mě… Mitzi. Do háje.

Klikla jsem na další zprávu. Ve všech stálo to samé. Každý, komu mě kdy Mitzi doporučila, objednávky zrušil. Vycouval. Vykašlal se na mě.

Kvůli MÁSLU???

Nebo že by kvůli tomu prostředníčku?

Sakra, jak já tohle místo nesnáším.

Ve městě, jako je tohle, znamenají reference všechno. A já jsem teď kvůli Blbce Mitzi kuchařský vyvrhel. Silikonem vylepšené barbíny s inteligencí houpacího koně, avšak bezedným kontem, se rozhodly zničit mi kariéru. Zbývající klienti využívají mých služeb jen příležitostně – na večírky, nebo jak jim dovolí jejich nabitý rozvrh.

I když Kalifornii zbožňuju, L.A. začínám nenávidět. Platí tu skvěle, ale čím je to vykoupené? Všichni tihle lidé – mám prostě občas pocit, že mi to přerůstá přes hlavu. Peníze jsou bezva… dokud jsou. Nedávno jsem ale utratila většinu úspor za opravu auta, a tak jsem byla dočasně na suchu.

Všichni moji klienti, všechny ty dolary, na kterých jsem byla závislá, vyletěly do vzduchu kvůli jedinému telefonátu. Při představě, že budu muset začít zase od nuly, se mi sevřel žaludek. Zatímco jsem si v duchu probírala seznam zákazníků a přemýšlela, kdo by mě mohl potřebovat častěji, přepadly mě pochybnosti.

Vtom mi v telefonu pípla další zpráva. Panebože. Přidal se snad k máslovému gangu ještě někdo další?

Příští týden jsem ve městě. Dej vědět, jestli budeš mít náladu na společnost.

Tohle se díkybohu vaření netýká. I když tenkrát s tou skleničkou burákového másla… no nic. Povzdechla jsem si a vešla do bytu. Mitchell je můj… jak to říct. Není to přítel, to tedy rozhodně ne. Je můj… nabíječ. Poslední z řady mužů, se kterým si užívám sex, nikoli vztah. Citově zainteresovaná? Ne. Toužící po dlouhých procházkách po pláži a partnerovi pro život? Ani náhodou. Zpocená, sténající a svíjející se těla na pouhé zavolání a žádné cavyky navíc? To je něco pro mě.

Žádné Jak ses dneska měla, miláčku? Žádné Neboj, Roxie, to bude zase dobrý. Jediné, co by bylo dobrý, by bylo přehnout mě přes křeslo, jednou rukou mě chytit za vlasy a druhou… Věčná škoda, že tu bude až příští týden a ne dnes – hodilo by se mi trochu se uvolnit. Mozek se mi vaří, kariéra se mi hroutí a z východu od Bailey Falls se řítí oblak pocitu viny.

Potřebuju klid. Potřebuju ticho. Bloudila jsem očima po bytě – který už si nebudu moct dovolit, nezískám-li nějakým zázrakem své klienty zpět – a zastavila se na lahvi tequily. Kromě klidu a ticha potřebuju ještě taky citron…

Kapitola dvě

Vzbudila jsem se druhý den – ehm, řekněme odpoledne, ať nelžu – s tváří pokrytou citronovou dužinou, přilepená ke koženkovému křeslu. Mrkla jsem na hodiny. Pěkné – díky tequile se mi podařilo prospat celé čtyři hodiny, což už se mi nestalo ani nepamatuju. Už od základky trpím nespavostí, takže jsem zvyklá spát pomálu.

Dopotácela jsem se do kuchyně, se zalepenýma očima sáhla po kafi a snažila se nemyslet na to, že jsem dostala padáka. Kvůli MÁS– bože, zapomeň na to. Pustila jsem kávovar, zívla a dala se do míchaných vajíček s rajčaty, česnekem, špenátem a kapkou crème fraîche. Pak jsem navrch nastrouhala trochu pecorina, sáhla po krajíčku opečeného chleba, vzala kafe a zachumlala se zpátky do křesla.

Jak jsem tak žvýkala, padly mi oči na bulvární časopis na stole. Moje tajné potěšení. Občas si ho při vaření dávám do stojánku na kuchařky. A pak se třeba během vykosťování kuřete dovídám, kdo koho v tomhle pozlátkovém městě klátí. Dneska ráno jsem si ale uvědomila, že ženu na titulní straně znám osobně. Moje klientka. Dokonce bych si ráda myslela, že i kamarádka.

Poprvé jsem o Grace Sheridanové slyšela v době, kdy se celý svět soustředil na její drahou polovičku – Jacka Hamiltona. Jack je neuvěřitelně hezký britský herec, média ho milují už několik let. Když začala jeho hvězda strmě stoupat, tisk neustále spekuloval, s kým tenhle nový sexy idol chodí. A když prasklo, že ta neznámá zrzka, která se tak nápadně často objevuje po jeho boku, je herečka Grace Sheridanová, strhla se hotová smršť. To ona světu oznámila, že patří k sobě, když ho tehdy na červeném koberci chytila za ruku. Všechny tyhle drby mám z internetu. Jednoho dne mi zavolala a zeptala se, jestli bych pro ni během příprav na novou řadu seriálu nechtěla vařit. A od té doby ji znám.

Je s ní legrace. Je milá. A miluje jídlo. A já pro ni mám dnes večer vařit. Zatraceně! Zapomněla jsem na jedinou klientku, která mi zůstala, jak na vlastní smrt! Stačilo mi pět minut, abych se trochu umyla, hodila na sebe nějaké oblečení, popadla nože a vyrazila na trh.

Příležitostně pro Grace pracuju už něco přes rok. Sama je velká labužnice a hrozně ráda vaří, takže mi volá, jen když má příliš nabitý program. Dva herci v jedné domácnosti, pracující v lepším případě od soumraku do úsvitu, když nenatáčejí někde v terénu – osobní kuchař je pro někoho luxus, pro jiného zkrátka jediná možnost.

Grace byla v tisku velmi otevřená, pokud šlo o její váhu, svou postavu brala vážně. A Jack? Ten ji bral ještě vážněji…

Když jsem Jacka Hamiltona potkala poprvé, snažil se své snoubence ukrást stejně tolik polibků, jako mrkví ze salátu, který jsem připravovala. Ze skutečnosti, že vařím pro takové hvězdy, se mi trochu točila hlava, ale závrať a nože nejdou dohromady, takže jsem se vzpamatovala a dala si záležet. Chutnalo jim natolik, že jsem se stala jejich příležitostnou osobní kuchařkou.

Pobíhala jsem po trhu a kupovala vše, o čem jsem s jistotou věděla, že mají rádi. Rukolu. Salát frisée. Šalotky. Citrony. Maso na steak. Topinambury. Prosciutto. Hrušky. Krásný plátek čedaru. A protože, haleluja, Jack a Grace milují dezerty, což ve městě, kde se nad dezerty stahují černá mračna, není moc obvyklé, jsem přikoupila taky mouku, cukr, vejce a úžasně lahodné máslo.

O hodinu později už jsem ve slunné kuchyni dvou nejzářivějších hollywoodských hvězd nalévala těsto do dvou chlebíčkových forem a zaháněla Grace na její stranu kuchyňského ostrůvku.

„Nemá smysl, abys mi platila za vaření, když půlku uděláš ty.“

„Budu tvoje pomocná kuchařka,“ zaprotestovala, když jsem odsunula kuchyňskou stoličku a ukázala na ni.

„Posaď se, uvolni se, zůstaň na svý půlce kuchyně a já tě ji nechám olíznout.“ Zvedla jsem metličku.

„Dobře, že Jack ještě není doma. Ten by takovou větu nenechal bez povšimnutí,“ zasmála se. „Já ji ale olíznout chci, takže tu zůstanu.“

Při pomyšlení, že mám díky metličkám z mixéru vládu nad jednou z největších televizních hvězd, jsem se neubránila úsměvu. Proč nemohli být všichni moji klienti jako ona? Pár minut jsme mlčely. Grace si četla nový scénář a já připravovala citronový koláč. Ona ale nikdy dlouho zticha nevydržela…

„Takže jsi dostala padáka od všech? Prostě jen tak?“ zeptala se, když zvedla hlavu od papírů.

Neodtrhla jsem pohled od pečicí formy. „Neměla jsem ti to říkat. Bylo to neprofesionální.“

„Neprofesionální bylo i to, že ti Jack navrhl trojku, když mu upečeš další bábovku. My to prostě jinak neumíme.“

Rozesmála mě. Jednou večer jsem upekla tradiční britskou bábovku a Brit Jack byl radostí bez sebe. Tak bez sebe, že mi opravdu nabídl své tělo výměnou za příslib dalších anglických dezertů.

Vždy milou a srdečnou Grace jsem svými pracovními problémy ale vážně zatěžovat neměla. Jenže někde mezi vykládáním zásob a přípravou topinamburů uhodla, že mě něco trápí. A než jsem si stačila uvědomit, co dělám, všechno jsem jí vyklopila.

„Takže tvoje máma chce do Úžasného závodu, jo?“

„Hm, je to vážně trapný.“

„No, já nevím, párkrát jsem to viděla. Docela jsem se pobavila.“

„O to nejde, zábava to asi je. Akorát… jak popsat moji matku.“ Zmlkla jsem, zaklepala formami o linku, abych zbavila těsto případných vzduchových bublinek, a dala je péct do trouby. „Ona je typická hipísačka z osmdesátých let. Zamrzla v druhý vlně květinových dětí.“

Grace přikývla. „To si pamatuju. Kupte si náušnice se symbolem míru.“

„Přesně.“ Podala jsem jí slibované metličky a ona je začala olizovat. „Jenže už taková zůstala. Řekne ti, že je volnomyšlenkářka. Mě napadá jiný slovo.“

„Excentrická?“

„Jo. Nezodpovědná. Myslí to dobře, ale když máš plnou hlavu toho, že je zrovna Měsíc v sedmým domě, je těžký pamatovat si, že máš zaplatit za elektřinu, aby ti ji neodstřihli. Naštěstí měla mě. A to ani nezmiňuju ten zástup strýčků, kteří se kolem ní pořád motali.“

„Aha,“ pronesla a pustila se do druhé metličky.

„Všichni teda byli milí. Máma neuměla být sama, takže taky sama nikdy nebyla. Zamilovala se do každého, kdo se na ni třeba jen dvakrát podíval.“ Matka byla přesvědčená, že každý muž, kterého potkala, byl Ten Pravý. Nebo aspoň Ten Další Pravý. A já pak musela přihlížet tomu peklu, které nastalo, když to nedopadlo, když z toho ti chlápci vycouvali. Pláč, křik, přejídání, přehrávání Van Morrisona pořád dokola. A pak nevyhnutelné zamilování se do dalšího chlapíka, který se chytil do její milostné hippie pasti.

„Takže romantická duše?“ zeptala se Grace.

„Ty říkáš romantická duše, já říkám závislačka.“ Omyla jsem hrušky ve dřezu. „Ty říkáš romantická duše, já říkám, že se děsí samoty. Ty říkáš romantická duše, já říkám, proč se proboha někdo dobrovolně vystavuje takovým trablům a nechává si nastotisíckrát zlomit srdce?“

A to je taky důvod, proč udržuju svoje vztahy v rovině spousta sexu, žádná láska. Moje nespavost je skvělá záminka, jak chlapy vždycky po akci poslat domů. I samotné se mi těžko usíná. S dalším chrápajícím člověkem v posteli bych se nevyspala vůbec. A navíc nevidím důvod, proč bych měla potom, co jsme si večer tak pěkně zacvičili, na někoho zírat celou noc. Takže je vždycky vypakuju domů. Zatím mi nepřišlo, že by to někomu vadilo, a já jsem se aspoň vyhnula všem těm pitomostem.

Grace se na chvíli zamyslela. Úplně bylo vidět, jak jí to šrotuje v hlavě. „Fajn, takže máte odlišný pohled na věc…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola jedna

Kapitola dvě