FILOZOFIE

3. díl

Dějiny filosofie

Kapitoly – vznik a podstata filozofie;

antická filozofie (6. století př. n. l. – 529 n. l.);

středověká filozofie (1. – 15. století);

renesanční filozofie (15. – 16. století);

novověká filozofie (17. – 18. století);

filozofie 19. a 20. století.

FILOSOFIE, 3. díl

Dr. Jan Volf

Text © 2018, Dr. Jan Volf

Recenze – Dr. Bernard Roštecký, Mgr. Ján Bolek

Grafická úprava a sazba © 2018, Lukáš Vik

1. vydání © 2018, 1. díl, Lukáš Vik - E-knihy hned

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-245-2 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-246-9 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-246-6 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Poděkování za možnost napsat tuto knihu patří Ing. Josefu Váchovi, jemuž děkuji za vydatnou odbornou a technickou pomoc.

ÚVOD

Charakteristika filozofie

Filozofie vždy byla, a i nadále by být měla inspirátorkou idejí, které umožňují člověku rozumět světu, sobě samému, svému úkolu ve společnosti a tím ovlivňovat jeho chování, jednání, kladení cílů a hledání smyslu života.

(Josef Špůr)

Filozofie vystupuje jako schopnost lidského myšlení, které dokáže zobecnit, třídit dílčí poznatky, uspořádat pojmy, vidět předměty a jevy v jejich jedinečnosti, ale i ve vzájemných vztazích a souvislostech.

(Jan Halada)

Filozofie jako tázání se po světě a po člověku a také filozofie jako univerzální, kritický systém o podmínkách fungování empirické skutečnosti jako celku.

Filozofie poznává nejobecnější tendence, vlastnosti, vztahy všech sfér bytí (smysly postižitelného, transcendentního), chce odhalit logiku celistvosti jevu i světa jako takového.

(Miroslav Sapík)

Filozofie je soustavným přemýšlením o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, jež se týkají pojetí absolutna, přírody, člověka i samého poznání. Soustavnost může být třebas v trvalém zaujetí tématem. To, co rozumíme filozofií, je především moudrost hlubokého pohledu.

V tomto smyslu jsou filozofické úvahy podstatnou součástí lidské duchovní kultury, a proto lze k nim nacházet paralely v dalších kulturních oblastech, ať už jde o souběžnou obdobu, nebo jako protiváhu určitých myšlenkových tendencí.

(Jiří Vaněk)

Filozofie nás doprovází a stále bude doprovázet i jako láska k moudrosti, úctě a obdivu k člověku, lidskému myšlení, jeho nadějím i obavám.

(Jan Halada)

Filozofie je nauka či univerzální věda hledající odpovědi na nejzákladnější problémy bytí, života, jsoucna člověka a světa (vědecké filozofie); vědění o bytnosti věcí, myšlení bytí; univerzální fenomenologická ontologie usilující o vyjádření celku světa a života.

(Jiří Olšovský)

Filozofie je soustavné, racionální a kritické zkoumání skutečnosti světa a člověka, případně i toho, co je metafyzicky přesahuje.

(Jan Sokol)

Od filozofie se očekává, že poskytne co nejširší obzory lidského vědění a že vytvoří myšlenkový prostor, který se ve své neomezitelné univerzálnosti ke všemu vztahuje a všeho se dotýká.

(Karel Pexidr)

Filozofie je péče (starost) o duši.

(Cicero)

Filozofie vždy byla, a i nadále by být měla inspirátorkou idejí, které umožňují člověku rozumět světu, sobě samému, svému úkolu ve společnosti a tím ovlivňovat jeho chování, jednání, kladení cílů a hledání smyslu života.

(Josef Špůr)

Filozofie vystupuje jako schopnost lidského myšlení, které dokáže zobecnit, třídit dílčí poznatky, uspořádat pojmy, vidět předměty a jevy v jejich jedinečnosti, ale i ve vzájemných vztazích a souvislostech.

(Jan Halada)

Filozofie jako tázání se po světě a po člověku a také filozofie jako univerzální, kritický systém o podmínkách fungování empirické skutečnosti jako celku.

Filozofie poznává nejobecnější tendence, vlastnosti, vztahy všech sfér bytí (smysly postižitelného, transcendentního), chce odhalit logiku celistvosti jevu i světa jako takového.

(Miroslav Sapík)

Filozofie je soustavným přemýšlením o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, jež se týkají pojetí absolutna, přírody, člověka i samého poznání. Soustavnost může být třebas v trvalém zaujetí tématem. To, co rozumíme filozofií, je především moudrost hlubokého pohledu.

V tomto smyslu jsou filozofické úvahy podstatnou součástí lidské duchovní kultury, a proto lze k nim nacházet paralely v dalších kulturních oblastech, ať už jde o souběžnou obdobu, nebo jako protiváhu určitých myšlenkových tendencí.

(Jiří Vaněk)

Filozofie nás doprovází a stále bude doprovázet i jako láska k moudrosti, úctě a obdivu k člověku, lidskému myšlení, jeho nadějím i obavám.

(Jan Halada)

Filozofie je nauka či univerzální věda hledající odpovědi na nejzákladnější problémy bytí, života, jsoucna člověka a světa (vědecké filozofie); vědění o bytnosti věcí, myšlení bytí; univerzální fenomenologická ontologie usilující o vyjádření celku světa a života.

(Jiří Olšovský)

Filozofie je soustavné, racionální a kritické zkoumání skutečnosti světa a člověka, případně i toho, co je metafyzicky přesahuje.

(Jan Sokol)

Od filozofie se očekává, že poskytne co nejširší obzory lidského vědění a že vytvoří myšlenkový prostor, který se ve své neomezitelné univerzálnosti ke všemu vztahuje a všeho se dotýká.

(Karel Pexidr)

Filozofie je péče o duši.

(Cicero)

Filozofii charakterizuje aktivita ducha.

(Miroslav Sapík)

Filozofie je kulturou rozumu.

(Cicero)

Filozofie je univerzální nauka o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, které se týkají pojetí absolutna, přírody, kultury, člověka i samého poznání.

Smyslem této učební pomůcky – učebnice je přispět k nahlédnutí do vnitřní složitosti a vzájemného propojení jednotlivých složek, oblastí, součástí, škol a směrů v rámci systematického vývoje filozofie v celku a tím pochopit systém filozofického vědění z pohledu dějin filozofie.

Učit se něco (něčemu) znamená pojímat nějaké (určité) informace a pamětí si je osvojit, abychom v závislosti na svých schopnostech a znalostech se moli více či méně úspěšně, orientovat a pohybovat v určité problematice. Tím vstoupíme do situace, která se pak pro nás stane co do svého smyslu, jako filozofická problematika, přehledná a přisvojitelná. Jedná se o dílčí přehled.

Charakteristika učebnice

Navazuje na Filozofii 1. díl – Teoretická část systematické filozofie a etika. Filozofie 1. díl obsahuje problematiku: ontologie (metafyziky, filozofie bytí), gnozeologie (noetiky, epistemologie, filozofie poznání), axiologie (filozofie hodnot a hodnocení), antropologie (filozofie člověka) a etiky.

Dále navazuje na Filozofii 2. díl – Aplikovaná (mezní) část systematické filozofie. Filozofie 2. díl obsahuje: a) filozofii myšlení, jednání, přírody, kultury, dějin; b) filozofii a vědu – náboženství –umění; c) estetiku jako svébytnou filozofickou disciplínu.

Řeší průběh (vývoj) dějin filozofie.

Je snahou vytvořit učebnici filozofie, která bude ukazovat filozofické dědictví, dějinný průběh obsahu filozofických myšlenek, včetně časového sledu dění.

Vychází z pojetí západní filozofické tradice, která se snaží ukázat vývoj filozofie v celku. Jedná se o dějinný vývoj filozofického myšlení, vědění a jednání.

Poskytuje základní vhled do obsahu a struktury dějin filozofie.

Snaží se ukázat cestu, jak vstoupit do dějin filozofie a orientovat se v základní problematizace.

Jejím cílem je snaha o interpretaci hlavních linií vývoje filozofického myšlení a vzájemných souvislostí filozofických pojmů, škol, směrů a učení.

Jako dějiny filozofie má učebnice tu přednost, že se s jejich pomocí seznámíme s pluralitou mnoha nejrůznějších názorů a přístupů k filozofické tématice, která umožňuje uvažovat o tom, co z toho všeho je nám blízké a co nikoli.

Podle staré moudrosti: poznej vše a drž se toho nejlepšího!

Učebnice Filozofie 3. díl podává (řeší) základní orientaci v dějinách filozofie. Provází nás vývojem filozofie od počátků až do současné doby. V chronologickém řazení seznamuje s filozofickými směry (proudy, školami) a s nejvýznamnějšími filozofy a jejich teoriemi.

Učebnice je rozvržena do 7 kapitol. Každá kapitola obsahuje určitý časový úsek (období) vývoje filozofické problematiky. Cílem však není podat vyčerpávající přehled všech postav a směrů daného období. Kniha je spíše zaměřena na vybrané osobnosti a směry, které mohou být považovány za klíčové pro dané období. Kniha soustřeďuje pozornost na vybrané osobnosti reprezentující tu či onu dobu.

Učebnice nesleduje cíle badatelské, nýbrž didaktické. Jimi se řídí snaha poskytnout na minimální ploše maximum informací, a to způsobem, pokud možno srozumitelným. Publikace je komplementární (doplňující se) oblastí vědění, které vychází z jednotlivých filozofických disciplín (oblastí a oborů), které tvoří dějiny filozofie. Seznamuje čtenáře s východisky, tradicemi a myšlenkovými souvislostmi, v jejichž rámcích byla a je nastolována a řešena problematika dějin filozofie.

Tato učebnice se neobrací na odborníky ve filozofii. Těm nemůže ve své podstatě říci nic nového. Ale určitě bude účinnou studijní pomůckou všem studentům dějin a filozofie. Zároveň bude vhodná pro všechny ostatní zájemce (ať jsou akademicky vzdělaní či nikoli) o výše uvedenou problematiku.

Dějiny filozofie

== Samostatný obor (disciplína) filozofie, který se ustanovil na konci 18. století a jehož cílem je ukázat

vývoj a vzájemnou souvislost filozofických pojmů, škol a směrů.

== Obsahují podstatu myšlenkových směrů, názorů předních filozofů a vývoj filozofie.

== Zkoumají vývoj a souvislosti filozofického myšlení.

== Jsou souhrnem různých myšlenkových systémů.

== Nahlížejí smysl filozofie.

== Ukazují filozofické dědictví.

== Mají následující periodizaci v rámci vývoje filozofického myšlení a vědění:

1) Starověká (antická) filozofie;

2) Středověká filozofie;

3) Renesanční filozofie;

4) Novověká filozofie;

5) Filozofie 19. a 20. století.

Počátek dějin a filozofie

Začátek dějin a filozofie je spojen. (M. Heidegger). Jedná se o moment, kdy člověk si prvně uvědomil sám sebe v kontextu událostí kolem. Tam, kde se člověk vymanil permanentní činnosti k reflexi sebe sama skončila samozřejmost a začala mytologie. Mytologie, která se díky svému dílčímu přístupu vykládání jednotlivostí, postupně transformovala ve filozofii. Filozofie je zároveň spojena s dějinami.

Chápání dějinného světa jako souvislosti působení, které je centrované v sobě samém. Každá jednotlivá souvislost působení, která je v ní obsažena, má střed v sobě samé, všechny jsou však strukturovaně spojeny do jednotlivého celku, ve kterém z významovosti jednotlivých částí vyplývá mysl souvislosti dějinného světa, tak že výlučně z této strukturní souvislosti musí vycházet:

== každý hodnotový soud;

== každé vytyčení cíle směřujícího do budoucnosti.

„Studium dějin filozofie je studiem filozofie samé“

(Georg Wilhelm Friedrich Hegel)

OBSAH

Úvod

1. Vznik a podstata filozofie

1.1 Mytologie jako prehistorie filosofie

1.2 Charakteristika (pojetí) filozofie

1.3 Struktura (vnitřní členění) filozofie

2. Antická filozofie (6. století př. n. l. – 529 n. l.)

2.1 Předklasické období – předsokratovská filozofie

2.1.1 Kosmologická filozofie

2.1.1.1 Milétská škola (Thalés, Anaximandros, Anaximenés)

2.1.1.2 Pýthagorejská škola (Pythagoras a jeho žáci)

2.1.1.3 Elejská škola (Xenofanés, Parmenides, Zénón z Eleje)

2.1.1.4 Iónská škola (Hérakleitos)

2.1.2 Přírodní filozofie

2.1.2.1 mladší fyzikové (pluralisté – Anaxagorás, Empedoklés)

2.1.2.2 atomisté (Leukippos, Démokritos)

2.2 Klasické období – vrcholná řecká filozofie

2.2.1 Sofisté (Prótagorás, Gorgiás)

2.2.2 Sókratés

2.2.3 Platón

2.2.4 Aristotelés

2.3 Helénistická filozofie (filozofie v období helénismu a pozdní antiky)

2.3.1 Stoicismus (Lucius Annaeus Seneca, Epiktétos, Marcus Aurelius)

2.3.2 Epikureismus (Epikúros ze Samu)

2.3.3 Skepticismus (Pyrrhón z Élidy, Karneadés z Kyrény, Arkesiláos, Sextos Empeirikos, Ainesidémos)

2.3.4 Eklekticismus (Marcus Tullius Cicero, Filón Alexandrejský)

2.3.5 Novoplatónismus (Plótínos)

2.3.6 Iracionální filozofie. Gnóze.

3. Středověká filozofie (1. – 15. století)

3.1 Patristika

3.1.1 Představitelé patristiky

3.1.2 Aurelius Augustin – sv. Augustin

3.2 Scholastika

3.2.1 Raná scholastika: realismus a nominalismus – spor o univerzálie (Jan Scotus Eriugena, Anselm z Canterbury, Vilém z Champeaux, Jan Roscellinus, Pater Abélard)

3.2.2 Vrcholná scholastika: Tomáš Akvinský – sv. Tomáš

3.2.3 Pozdní scholastika: Roger Bacon, Jan Dunus Scotus, William Ockham (Occam), Jan Eckhart

4. Renesanční filozofie (15. a 16. století)

4.1 Antická platonská a aristotelovská tradice (M. Ficino, G. P. Mirandola, P. Pomponazzi)

4.2 Renesanční přírodní filozofie (filozofické systémy) a renesanční přírodověda (M. Kusánský, G. Bruno, F. Bacon, M. Koperník, J. Kepler, G. Galilei)

4.3 Filozofie společnosti (N. Machiavelli, H. Grotius, T. Hobbes)

4.4 Reformace

5. Novověká filozofie (17. a 18. století)

5.1 Racionalismus a barokní filozofie (R. Descartes, B. Spinoza, G. W. Leibniz)

5.2 Empirismus (J. Locke, G. Berkeley, D. Hume)

5.3 Osvícenství (C. L. Montesquieu, Voltaire, D. Diderot, J. J. Rousseau)

5.4 Materialismus 18. století ve Francii (La Mettrie, P. H. Holbach, C. A. Helvétius)

5.5 Immanuel Kant – vrchol německého osvícenství s přesahem na idealismus (tzv. německé klasické filozofie)

6. Filozofie 19. století

6.1 Romanticko-idealistická německá filozofie /německá klasická filozofie/ (J. G. Fichte, F. W. J. Schelling, G. W. F. Hegel)

6.2 Pozitivismus (A. Comte, J. S. Mill, H. Spencer)

6.3 Německý panteismus a antropologický materialismus (D. F. Strauss, L. Feuerbach)

6.4 Iracionalismus a voluntarismus (A. Schopenhauer, F. Nietzsche, S. Kierkegaard)

6.5 Marxismus (Marx)

7. Filozofie 20. století

7.1 Marxismus a materialismus

7.2 Filozofie života a vitalismus (H. Bergson, H. Driesch, O. Spengler, W. Dilthey)

7.3 Pragmatismus (Ch. S. Peirce, W. James, J. Dewey)

7.4 Nová metafyzika /ontologie/ (S. Alexander, A. N. Whitehead, N. Hartmann, M. Heidegger, J. P. Sartre)

7.5 Fenomenologie (E. Husserl, F. Brentano, M. Scheler)

7.6 Existencialismus (A. Camus, K. Jaspers, G. Marcel, J. Patočka)

7.7 Hermeneutika (H. G. Gadamer, P. Ricoeur)

7.8 Strukturalismus (F. Saussure, C. L. Strauss, M. Foucault)

7.9 Analytická filozofie /novopozitivismus, logický pozitivismus či logický empirismus/ (B. Russell, R. Carnap, W. V. O. Quine, L. Wittgenstein)

7.10 Filozofická antropologie 20. století (M. Scheler)

7.11 Kritický racionalismus (K. R. Popper)

7.12 Křesťanská filozofie 20. století /novotomismus/ (J. Maritain, P. T. Chardin, N. A. Berďajev, E. Mounier, K. Barth, P. Tillich)

7.13 Postmoderní filozofie /postmodernismus/ (J. F. Lyotard, J. Derrida)

8. Filozofie jazyka a porozumění ve filozofii

Závěr

Doporučená litaratura

1. Vznik a podstata filozofie

1.1 Mytologie jako prehistorie filozofie

1.1.1 Mýtus

Počátky duchovního vývoje lidstva a jeho kultury se odehrávají v souvislostech, které určuje mýtus, který historicky předchází vzniku filozofie. Znamená nejstarší (předfilozofický) pokus o vysvětlení:

== světa;

== života;

== kosmu.

Všechny národy světa měly a mají své báje, pověsti, legendy, pohádky a jiné systémy kulturních symbolů narativní (vyprávěcí) povahy. Kdyby nebylo mytologické reflexe, neexistovala by tradice, kontinuita generací, nebyly by možné v pravém slova smyslu ani dějiny. Médiem mýtu je obraz, nikoli pojem.

V mýtu je určitým způsobem smíšeno:

== racionální i iracionální;

== objektivní i subjektivní;

== pravda i fikce.

Z filozofického hlediska je mýtus historickou formou hodnotového vidění a porozumění, zejména však prožívání skutečnosti, určitým všeobecně ustáleným existenciálním modelem života, kterým se řídil člověk doby archaické. Mýty měly převážně praktický smysl. Mýtické sdělení je nadčasové, každá výpověď o minulém se obrací i k přítomnosti.

Mýtus (z řec. mythos – slovo, báje), typ slovesného útvaru, většinou příběh přenášený z generace na generaci, skrývající významnou symbolickou hodnotu, zachycuje původní lidskou zkušenost v přírodě a historii. Obsahem mýtu bývá nastolení řádu v dříve chaotickém či beztvarém prazákladu světa. Pak hlavním smyslem mýtu je identifikace člověka a společnosti s daným přírodním i společenským řádem, nikoli interpretace světa. Mýtus buď nemá autora, nebo je autor neznámý.

Mýtus je specifická forma kolektivní zkušenosti lidstva, takový druh zobrazení minulosti národů, etnických a sociálních skupin, v němž převažuje vyprávění, fabulace (vymýšlení příběhů, tvoření děje), hodnotové a normativní zvýznamňovací skutečnosti, a nikoli přesný popis faktů.

Mýtus je formou komunikace s dějinami, hledáním tradic, odkazů a vzorů, a tedy i formou smysluplné rekonstrukce těchto dějin samých. Splývá v něm objektivní a subjektivní, reálné a fiktivní, skutečnost a ideál. Mýtus je převážně obrazný, narativní a emocionální chápání světa. Není pojmový definovaný a racionální.

Pravda v mýtu přichází z minulosti a rozprostírá se nad soudobou aktivitou lidí. Někdy je to „pravda“ těžce odstranitelná. Postmoderní život může mít též mýtotvorný charakter (vznik nových mýtů). Mýtem je člověk spjat se svými kořeny, vztahuje se k prazákladu bytí, může se napojit na posvátné zdroje síly života. Mýtus může vést (ve svém kladení otázky celku) k plnému životu, k silné přítomnosti, může otevírat naději. Vůči děsivým silám mýtu je však třeba být bdělý, poukazovat na jejich možnou destruktivní sílu. Pravda spočívá ve vyváženosti mýtu a logu. Logos – řec. poměr, norma, symetrie, proporce, míra, zákon (rozum, struktura, nomos) světa, božský (vesmírný) logos. Dále logos je racionální síla ducha, definice, důvod, rozumové zdůvodnění, pojem, řeč, výpověď, úvaha, soud a argument.

1.1.2 Typologizace mýtů rozlišuje

== Kosmogonické mýty – líčí vznik světa.

== Teogonické mýty – vznik bohů.

== Antropogonické mýty – vznik člověka.

== Aitiologické mýty – původ zvyků.

== Soteriologické mýty – průběh světového dění.

== Eschatologické – konec světa

Filozofie a teologie se již tradičně pokoušejí o demytologizaci, tj. pokoušejí se oprostit jisté tradované názory a pojmy od jejich mytického obsahu a pochopit je na jejich historickém pozadí.

1.1.3 Mytologie

Z řec. mythos – slovo, příběh; logos – slovo, řeč. pojem, nyní nauka. V původním významu vyprávění mýtů. Mytologie znamená:

== Soubor mýtů určité kultury, národy (např. egyptská, řecká, germánská, slovanská mytologie, mytologie různých přírodních národů atd.).

== Vědní disciplína zabývající se výkladem, rozborem a srovnáním mýtů. V tomto smyslu bývá chápána zejména jako součást kultury, antropologie, historie, religionistiky a psychologie.

„Rozklad původně nediferencované mytologie měl za následek vznik tří samostatných oblastí:

1) filozofie,

2) náboženství,

3) umění.

Filozofie, umění a náboženství se neustále setkávaly a rozcházely, vzájemně se prolínaly a ve vztahu k sobě se inspirovaly. Z jejich těsného soužití vyrostl pevný kmen antické kultury, který své kořeny zapustil v evropském duchovním prostoru.“

(Soňa Dorotíková – Filosofické kořeny právního myšlení)

1.1.4 Teoretický postoj člověka ke světu (filozofie)

Vzniká z údivu, který člověka vytrhne ze samozřejmosti světa, tedy z přirozeného postoje ke světu. Svou úlohu sehrála úzkost, pochybování a mezní situace.

Počátek filozofie lze spojit s výrazným posílením pocitu individuality (člověk se vyděluje z celku světa, pohlíží na něj jakoby zvnějšku) a zároveň opouštěním samozřejmosti (člověk se ničemu nediví) směrem k údivu. Tato cesta v dějinách antiky je nazvána cestou od mýtu k logu (řádu). Jedná se

o cestu od mýtického pojetí k racionálnímu výkladu světa.

1.1.5 Filozofie (evropské filozofické myšlení)

ve smyslu lásky k moudrosti vzniká na přelomu 7. a 6. století před n. l. na území antických řeckých městských států na západním pobřeží Malé Asie, která byla jednak obchodní křižovatkou mezi Řeckem, Asií a severní Afrikou a zároveň místem, které bylo nejvíce otevřeno kulturním vlivům východních civilizací.

Filozofie ve své podstatě vznikla jako úsilí lidského ducha aplikovat racionální myšlení na výklad otázek po původu, smyslu a podstatě veškeré skutečnosti, která člověka obklopuje, ke které on sám patří a z jejíhož celkového porozumění i sám sobě rozumí.

Filozofické rozumění světu předcházelo mýtické vnímání světa.

Filozofie se opírá o rozum, logos. Logos chápe jako rozumový řád bytí, které vychází z jednoho počátku.

Řekové vtiskli filozofii hledisko celistvosti, které filozofii doprovází po celé její trvání a vývoj.

1.2 Charakteristika (pojetí) filozofie

Filozofie je univerzální nauka o podstatě světa a nejobecnějších souvislostech v něm, které se týkají pojetí absolutna, přírody, kultury, člověka i samého poznání.

1.2.1 Univerzálnost filozofie

vyplývá ze tří základních filozofických skutečností, které nelze redukovat na nic obecnějšího.

Jedná se o zóny (útvary, sféry, sektory, pásma) filozofie:

1) Oblast ideálního bytí = ideální svět = ideálno:

== nemá vazbu na prostor a čas;

== kontakt s ideálnem (s ideálním bytím, s ideálními vztahy) zprostředkovává: myšlení a jiné aktivity duchovního života jako je umění, náboženství, mystické a ezoterické kontemplace apod.

2) Vědomí:

== je mimoprostorový jev;

== jako individuální psychická skutečnost je vědomí vázáno na dobu lidského života, probíhá v čase;

== jako průvodce zvláštních vlastností subjektu, v rámci poznávacího vztahu, je přispěním abstrakce (od individuální živé skutečnosti oproštěno) chápáno jako nadindividuální a mimočasové;

== je obsah mysli, který si člověk dokáže vybavit.

3) Oblast reálného bytí = reálný svět = reálno

== zahrnuje vše, co existuje v prostoru a čase včetně všech vztahů vázaných na prostor a čas,

jakými jsou: vztahy hmotného působení, koexistence, změny a trvání, pravdivost a nahodilost.

1.2.2 Podstata světa může být chápána

V nejširším smyslu jako:

== univerzum,

== kosmos,

== veškerenstvo,

== souhrn všeho jsoucího.

V užším smyslu jako sluneční soustava.

Ve smyslu gnozeologickém (poznávacím) filozofie rozlišuje:

== vnější svět – objektivní realitu;

== vnitřní svět – subjektivní realitu – obsah naší mysli.

Jako svět:

== Přirozený = svět naší zkušenosti, svět, který jsme schopni na základě smyslového vnímání poznávat a na který jsme schopni i působit.

== Nadpřirozený = svět transcendentní, který je vše, co v lidském vědění přesahuje naši zkušenost, hranice přirozeného (reálného) bytí. Je chápán jako bytí nepodmíněné a nezávislé. Je to svět, který nelze logicky potvrdit ani vyvrátit. Jedná se o absolutní realitu.

Filozofie řeší svět jako celek, jeho podstatu a nejobecnější vlastnosti v něm, týkající se

a) Bytí, života, jsoucna.

b) Absolutna, přírody a kultury.

c) Člověka, dějin, hodnot.

d) Etiky a estetiky (umění).

e) Poznání, myšlení a jednání.

1.2.3 Filozofie

Je univerzální nauka, která usiluje především o

== porozumění,

== pochopení,

== vědění.

Poskytuje vidění světa jako celek. Snaží se zařadit jednotlivé jevy života do všeobecné souvislosti.

Základ její činnosti spočívá ve vyjasňování pojmů, analýze a tvorbě argumentů a teorií, promýšlení jejich předpokladů, důsledků a vzájemných vztahů.

1.2.4 Principy (zásady) filozofie

1) obecnost

2) srozumitelnost

3) pravdivost

4) svoboda

5) tolerance

6) víra

1.3 Struktura (vnitřní členění) filozofie

Filozofii lze členit z různých hledisek. Každá filozofická problematika však obsahuje tři hlavní otázky:

* Jaká je podstata zkoumaného jevu?

* Jak ji můžeme poznat?

* Jaký to má pro nás význam?

Z těchto tří hlavních otázek můžeme odvodit tři základní oblasti (disciplíny) filozofie

1/ Ontologie = nauka o podstatách a vlastnostech bytí a jsoucna.

2/ Gnozeologie = nauka o možnostech a povaze poznání.

3/ Axiologie = nauka o hodnotách a hodnocení.

1.3.1 Maximalistický pohled na strukturu filozofie

- Teoretická (všeobecná) filozofie

1/ Ontologie, metafyzika, filozofie bytí;

2/ Gnozeologie, noetika, epistemologie, filozofie poznání;

3/ Axiologie, filozofie hodnot;

- Aplikovaná (mezní) filozofie

4/ Filozofie člověka, filozofická antropologie;

5/ Filozofie přírody;

6/ Filozofie kultury;

7/ Filozofie dějin;

8/ Další např.: filozofická teologie a filozofie náboženství; filozofie vědy; filozofie umění, politická filozofie; filozofie techniky a technologie, filozofie práva…

- Praktická filozofie

9/ Filozofie jednání;

10/ Etika;

11/ Estetika a filozofie umění.

- Dějiny filozofie

1.3.2 Minimalistický pohled na strukturu filozofie

Jedná se o jádro filozofie ve smyslu nejzákladnější filozofické reflexe, která tvoří součásti celku jako konzistentní pilíř (základ) filozofie jako takové:

- Ontologie, metafyzika, filozofie bytí

- Gnozeologie, noetika, epistemologie, filozofie poznání

- Axiologie

- Filozofie člověka

- Etika

- Dějiny filozofie

1.3.3 Filozofický systém tvoří

a) Tradici = filozofické myšlení a jeho vývoj.

b) Teorii = postoje (přístupy, pozice, postupy, tvorbu), směry (proudy), učení a školy, pojmy a kategorie.

c) Implikaci = východiska, koncepce.

d) Praxi = jednání a chování.

2. Antická filozofie

(6. století př. n. l. – 529 n. l.)

Základní a obecná charakteristika antické filozofie

Předpoklady vzniku filozofie v Řecku

V bohatých svobodných městech na pobřeží Malé Asie (na území dnešního Turecka) se stýkaly dvě významné starověké kultury:

a) středomořská;

b) východní.

Praktické potřeby vyžadovaly systematizaci reálných poznatků o světě.

Řecké náboženství netvořilo jednotný systém s duchovním monopolem.

Počátky antické filozofie jsou spojeny s

== prostředím řeckých městských států;

== obdobím 6. století př. n. l.;

== podmínkou rozvoje myšlení v této oblasti byl přechod od despotických, patriarchálních forem vlády k demokratičtější správě polis;

== významným demokratickým vzestupem oblasti.

Antická filozofie je historickým typem myšlení, které je založeno na následujících předpokladech:

1. Celistvosti a jednoty bytí, která je odvozena z uspořádanosti bytí, z řádu, který vším proniká a je mu vše podrobeno.

2. Uvedený řád je objektivní a neosobní. Je mu podroben i člověk.

3. Řád je esenciální a racionální. (esence = bytnost. Bytnost je věcná podstata, tj. to, co je a jak je věc ve své pravdě, ve svém bytí /jádro věci, základ, podstatná přirozenost, smysl a hodnota věci/. Esence je to, co činí věc právě tím, čím je, čím se od každé jiné věci odlišuje.)

4. Člověk je obdařen rozumem.

5. Rozum řeckého myšlení je nazíravý.

Antická filozofie zkoumá především problematiku toho, co je společné:

== jsoucna,

== vztah pohybu a klidu,

== mnohosti a jednoty,

== dění a bytí.

Antickou filozofií označujeme řeckou filozofii s jejím pokračováním v helénisticko-římské filozofii. Hlavní její význam spočívá v tom, že trvale ovlivnila západoevropské myšlení.

Antická filozofie má dvě velké periody:

== řeckou filozofii – do roku 322 př. n.l., kdy zemřel Aristotelés;

== helénisticko-římskou filozofii – jejíž období končí roku 529, kdy císař Justinián uzavřel Akademii.

Řecká filozofie:

== rozkvétá na půdě do sebe uzavřené národní kultury;

== je to čistý produkt řeckého ducha;

== je filozofie jako samostatná nauka.

Helénisticko-římská filozofie:

== Je rozmanitější a plná rozporů v pohybu ducha.

== Projevují se v ní národní zvláštnosti velké říše.

== Objevují se nové problémy:

a) praktická otázka způsobu života;

b) vědění není již samo o sobě silou, nýbrž prostředkem k pravému prožití života.

== Filozofie je s plným vědomím ve službě mravního a náboženského určení člověka.

Periodizace antické filozofie:

1. Předklasické období – předsókratovská filozofie. (6.–5. století př. n. l.)

2. Klasické období – vrcholná řecká filozofie. (5.–4. století př. n. l.)

3. Helénistická filozofie. (4. století př. n. l.-529 n. l.)

Typy (oblasti, obory, směry, učení) v rámci periodizace antické filozofie:

1) Kosmologická a přírodní filozofie – předsokratovští filozofové.

2) Antropologická filozofie – sofisté, Sókratés, tzv. sókratovské školy.

3) Systematická filozofie – Platón, Aristotelés.

4) Helénistická filozofie – stoicismus, epikureismus, skepticismus, eklekticismus, novoplatónismus.

2.1 Předklasické období – předsókratovská filozofie

Předsókratovská filozofie se postupně vyčlenila z mýtu jako samostatné myšlení a začala si budovat svůj pojmový aparát a formulovat zásadní filozofickou problematiku. Hlavním zájmem filozofů tohoto období byl svět (kosmos) a hledání jeho základů.

Předsókratovská filozofie (předklasické období)

Je kosmologické a přírodní filozofie. Kosmologie znamená označení, pod kterým se filozofie začala ve svých počátcích formovat. Kosmogonie je oblast kosmologie řešící původ světa.

Řeší podstatu a řád světa. Kosmos (svět jako celek. Znamená řád, uspořádání, harmonickou vyváženost, krásu.), přírodu (fysis), kterou předsókratovská filozofie chápe jako:

== přírodně přirozené bytí;

== nestvořenou, věčnou, která se stává pochopitelnou především odkrytím jejího počátku, prvopříčiny, pralátky;

== látku čistou, živou, plnou dechu (duší).

Počátek (pralátka) všeho existujícího

Je princip (z lat. principum – začátek, vznik, původ). Princip je stav nebo teorie, na které závisí další stavy nebo věty. V antické filozofii rozlišujeme principy: pralátku, číslo, atomy, ideje apod.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

ÚVOD

OBSAH

1. Vznik a podstata filozofie

1.1 Mytologie jako prehistorie filozofie

1.1.1 Mýtus

1.1.2 Typologizace mýtů rozlišuje

1.1.3 Mytologie

1.1.4 Teoretický postoj člověka ke světu (filozofie)

1.1.5 Filozofie (evropské filozofické myšlení)

1.2 Charakteristika (pojetí) filozofie

1.2.1 Univerzálnost filozofie

1.2.2 Podstata světa může být chápána

1.2.3 Filozofie

1.2.4 Principy (zásady) filozofie

1.3 Struktura (vnitřní členění) filozofie

1.3.1 Maximalistický pohled na strukturu filozofie

1.3.2 Minimalistický pohled na strukturu filozofie

1.3.3 Filozofický systém tvoří

2. Antická filozofie (6. století př. n. l. – 529 n. l.)

2.1 Předklasické období – předsókratovská filozofie

2.2 Klasické období – vrcholná řecká filozofie

2.3 Helénistická filozofie

3. Středověká filozofie (1. – 15. století)

3.1 Patristika

3.2 Scholastika

4. Renesanční filozofie (15. a 16. století)

5. Novověká filozofie (17. a 18. století)

6. Filozofie 19. století

7. Filozofie 20. století

8. Filozofie jazyka a porozumění ve filozofii