Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Můj skotský hrdina

Vydání první

Copyright © 2017 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2248. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My One True Highlander

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2017

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1041-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1042-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Suzanne Enoch

Můj skotský hrdina

Druhý díl série

Neobyčejní hrdinové

Věnováno Jackovi, jehož mladistvé smýšlení považuju

za nekonečně fascinující a užitečné,

a

Ryanovi, který by chtěl mít určitě doma lišky,

kdybychom mu to dovolili.

Prolog

„Ach,“ zašeptala lady Marjorie Forresterová, když hbitě ustoupila, aby se vyhnula lordu Belcastovi a jeho nepředvídatelné vycházkové holi. „Inu, pěkný den i vám, mylorde.“

Kvůli říjnovému chladu si kolem sebe ovinula šál ještě pevněji, a než pokračovala dál po Bond Street, dokonce udělala směrem k mizejícím zádům Belcasta pukrle. Nakonec, nikdy nevíte, kdo se zrovna dívá. Společenská sezona před několika týdny skončila a jen několik pánů a dam s neodkladnými obchodními záležitostmi si vybralo Londýn namísto venkova a lovu. Nicméně čtvrť Mayfair nebyla nikdy úplně liduprázdná, tudíž Marjorie hleděla zpříma, bradu vysoko a příjemně se usmívala. Dámy nedávaly najevo rozčarování. To věděl každý.

Každý, včetně vikomta Belcasta, rovněž věděl, že pravý džentlmen dámu neignoruje a ani se ji nesnaží pošlapat – což znamenalo, že na ni jako na dámu ani nepohlížel. Měl by, navštěvovala internátní školu a také slušnou soukromou dívčí školu. Uměla správně používat příbor, věděla, v jakém pořadí mají hosté vstupovat do jídelny, kolik valčíků se smí zahrát na večírku, aby se předešlo skandálu, a tisíce dalších věcí, které pouze čekaly na svou příležitost.

A tak zůstávala zcela noblesní, navenek vyrovnaná dáma. Jenže v nitru Marjorie to vřelo. Sevřela v prstech stuhu své pompadurky a zaťala čelist. Už téměř tři měsíce čelila tomuto nesmyslu a téměř tři měsíce doufala, že se jí jednou lord Belcast, lady Ingramová či lord Albert Masters podívají do očí, pokynou, smeknou klobouk nebo se poptají, jaký měla den. Očividně se přepočítala.

Rozhodným krokem prošla kolem kloboučnictví, kde si původně zamýšlela koupit nový slamák, a místo toho zatočila na Brook Street a obrátila se směrem k vysoce elegantním domům na Grosvenor Square. Nemělo smysl kupovat si nový klobouk, když nikdo nebral na vědomí její existenci a mnohem méně její pokrývku hlavy.

Za dvěma domy na začátku ulice prošla otevřenou tepanou železnou brankou a vyšla po několika nízkých schodech ke dvoukřídlým dveřím Leeds House. Jakmile se ocitla nahoře, levé křídlo se okamžitě otevřelo směrem dovnitř. Hned za ním stál v černé livreji majordomus s protáhlým obličejem a přikývl.

„Mylady, nečekali jsme, že se vrátíte tak brzy,“ oznámil.

Marjorie se usmála. „Dnešní den je na nákupy až příliš pěkný,“ řekla. „Raději ho strávím v zahradě. Než se nadějeme, přijde pořádná zima.“

„Ovšem, mylady. Vyřídím Mary, aby vám přinesla rukavice a zahradnické nůžky.“

„Děkuju, Michaeli.“

„A paní Giswellová je ve snídaňovém salonku. Pro… projevila velké znepokojení nad tím, že jste si vyšla tak brzy – a bez doprovodu.“

„Kdybych toužila po doprovodu, požádala bych o něj,“ opáčila příkrým tónem, který se jí nelíbil, jenže zároveň se stále hněvala na Londýn, než aby svou nelibost dokázala potlačit. „Řekněte jí prosím, že má po zbytek dne volno. Už nikam nepůjdu.“

Majordomus přitakal, ale odkašlal si. „Pokud smím něco podotknout, lady Marjorie, věřím, že je pouze otázkou času, než si velevážené panstvo všimne, jaká jste příjemná mladá dáma.“

Nejspíš byla naprosto průhledná. „Děkuju, Michaeli, ale myslím, že oba známe pravdu.“

Všichni ji znali. Pouze ona byla ta poslední osoba, která si ji chtěla přiznat. Před několika měsíci, když ještě pracovala jako společnice lady Sarah Jeffersové a bydlela v nevelkém pokojíčku v malém domě, který páchl po kočkách a plísni, nebyla přehlížena. Možná nebyla v pokušení nakupovat na Bond Street, ale nikdo nedělal, že ji nevidí. Lord Belcast jí dokonce pokynul, i když jen proto, že do ní málem vrazil.

„Ještě neměli to potěšení s vámi mluvit, my…“

„Tady jste, lady Marjorie,“ ozval se nadmíru spořádaný tón paní Giswellové.

Marjorie sebou v duchu cukla. „Ano, jsem tu,“ odpověděla s předstíranou lehkostí, ačkoliv by nejradši do něčeho praštila. „Po pravdě řečeno, právě se chystám do zahrady.“

„Michael mi pověděl, že jste šla ven. Snad vám nemusím připomínat, že sestra vévody by rozhodně neměla nikam chodit bez doprovodu. Zejména sestra, které ještě není ani jedenadvacet let a je svobodná. Pokud si přejete, aby vás panstvo přijalo, musíte…“

„Musím být vídána se správným doprovodem,“ dodala Marjorie, protože si tuto řeč již pamatovala. „Obzvláště takovým, který byl zaměstnán jako gardedáma princezny Sophie.“ Zcela nerozuměla tomu, proč Hortensia Giswellová považovala zrovna toto období své kariéry za výjimečné; ano, princezna Sophie byla sestrou prince regenta, jenže všude kolovaly ty nechutné klepy o nemanželském dítěti. Možná právě z toho důvodu opustila paní Giswellová královskou domácnost. Buď ve své funkci selhala, nebo, což působilo pravděpodobněji, se skandál příliš dotýkal jejích jemných citů.

„Přesně tak,“ opáčila paní Giswellová, zjevně netušíc, na co Marjorie právě myslí. „Znám etiketu i protokol. A dovolím si podotknout – to vy jste najala mě.“

„Vzpomínám si,“ připustila Marjorie s povzdechem. A učinila tak z dobrého důvodu. Nejenže ji společenská smetánka obecně neměla v lásce, ale i za normálních okolností by byla považována za příliš mladou, než aby mohla vést vlastní domácnost. Každý věděl, že mladá dáma se do společnosti neuvádí sama – vždy na to měla matku, tetu či jinou dospělou ženu z rodiny.

Nicméně ona nikoho takového neměla. A až donedávna ji nenapadlo, že bude jako zaměstnavatelka také potřebovat dospělou gardedámu. Mladé dámy jejího postavení – s dobrým vzděláním, ale tři nebo čtyři kroky od aristokracie – se stávaly buď guvernantkami, společnicemi dam, či manželkami obchodníků. Pokud by našla úspěšného právníka nebo nějakého faráře, jednalo by se o dokonalý příklad úspěchu, kterého mohla dosáhnout. A proto se ucházela o místo společnice lady Sarah Jeffersové, nejmladší sestry nevýznamného hraběte, a strávila osm měsíců načechráváním polštářů, nakupováním stuh do vlasů a sušenek a shazováním koček z klína. Před třemi měsíci se ještě domnívala, že stráví zbytek života jako… placený otrok. Nicméně ani dnešní ráno ji nepřesvědčilo, že by její nový život znamenal nějaké zlepšení. Ano, tentokrát to byla ona, kdo najímal, ale také mohla v budoucnu skončit obklopená pouze kočkami.

„Inu, pakliže si přejete zůstat po mém boku a chránit mou pověst, paní Giswellová,“ řekla hlasitě, „půjdu do zahrady stříhat rododendrony.“

„Ale na snídani k lady Faresieové potřebujete nový čepec,“ poznamenala starší žena. „Pozvala vás, tudíž jí nemůžete udělat ostudu.“

Marjorie si povzdechla. „Pozvala mě jen proto, aby si ostatní hosté měli o kom šuškat a na koho si ukazovat prstem.“

„To je velmi pravděpodobné. Jenže pořád je to vaše první pozvání do vznešené společnosti. Dle mého názoru se zúčastnit musíte. V tomto ročním období nebudete muset čelit skutečné smetánce, ale pouze okraji vyšší společnosti. Už se vám nedostane lepší příležitosti, jak postupně zapadnout.“

Tato povzbuzují řeč se za Marjorie táhla až do zahrady, což sice mluvilo ve prospěch paní Giswellové, ale ji samotnou z toho bolela hlava. Pakliže se smetánka již dávno rozhodla, že si sestra novopečeného vévody nezaslouží uznání, nepomůže jí žádná příležitost na světě.

Bože, když se dočetla, že Harold Leeds, vévoda z Lattimeru, zemřel a prý nezanechal žádné dědice, ani ve snu ji nenapadlo, že ona a její bratr jsou jeho posledními žijícími příbuznými. Ani Gabriela to nenapadlo, byl příliš zaneprázdněný válkou na Iberském poloostrově, než aby četl londýnské noviny. Ale bylo to tak, major se stal vévodou a společnice starší dámy se stala vévodovou sestrou.

Když jí Gabriel řekl o nečekaném dědictví a poté jí věnoval Leeds House, myslela si nejprve, že se jí splnily všechny sny. Cha. Ano, bydlí teď v jednom z největších domů v Londýně, a ano, už nikdy si nemusí hledat zaměstnání. Tomu byla ráda.

Zamračená Marjorie odstřihávala odkvetlé růžové květy a přerostlé větve. Pohodlné bydlení a uspokojivý příjem – to vše vyvážené urážkami komtes a odstrkováním bývalých spolužaček, obávajících se ztráty vlastních pozic ve významných domácnostech, pokud by s ní byly viděny. Možná si nemá na co stěžovat.

„Očekávám příliš?“ otázala se nahlas.

„Takové hodnocení není na mně, lady Marjorie,“ odpověděla paní Giswellová. Seděla na lavičce, v jedné ruce slunečník a v druhé knihu. Zahradničení podle ní evidentně nebylo hodno dámy. „Smiřte se s tím, že se musíte snažit a ve zbytek doufat. Váš plán zůstat přes zimu v Londýně může jedině pomoct. Vaši vrstevníci, kteří navštíví město, si vás začnou všímat.“

„Zůstávám v Londýně, protože nemám kam jet,“ podotkla Marjorie. „Gabriel mi toto sídlo přidělil. Sotva záleží na tom, jestli tu jsem, či ne, nemyslíte?“

„Můžete se přece pokusit o to, aby to zde pro vás bylo přínosné.“

Marjorie se vzpamatovala. Vyrůstala s jediným starším nepřítomným bratrem, který ji nechal poslat na nejlepší internátní školu, již si mohl dovolit – tenkrát nikdy necítila potřebu stěžovat si. Byla za to vděčná. Nyní, když vlastnila mnohem víc, jí připadalo směšné a nevděčné poukazovat na každý náznak pohrdání okolí.

„Omlouvám se, paní Giswellová,“ pověděla a narovnala se, aby viděla své gardedámě do očí. „Budeme se jednoduše snažit. Povzbudila jste mě.“

Stará dáma se pousmála. „Hodlám v tom pokračovat, mylady.“

Než se stačila vrátit ke stříhání, objevil se Michael. Před sebou nesl stříbrný podnos. Marjorie se nadechla. Obdržela snad další pozvánku? To by za čtvrt roku byla teprve druhá.

„Mylady, právě vám přišlo psaní,“ oznámil majordomus a jeho výraz plný naděje nejspíš zrcadlil ten její.

Svlékla si jednu rukavici a převzala přeložený list. Výrazný, precizní rukopis, jímž bylo napsáno její jméno a adresa Leeds House, ji rozradostnil a trochu zahřál u srdce. „To je od Gabriela,“ řekla a přelomila pečeť.

Celý život vedla s bratrem více písemných rozhovorů než osobních a na jeho přímý, strohý styl byla zvyklá. Navzdory tomu si těch několik řádků musela přečíst dvakrát, než její mysl přesně pochytila, o čem ji bratr informuje. „Proboha,“ vydechla a pro jistotu si vzkaz přečetla potřetí.

„Doufám, že se nejedná o špatné zprávy, mylady,“ podotkl Michael, který očividně zamýšlel zůstat stát na místě, dokud nedostane svolení k odchodu.

„Ne. Nejsou to špatné zprávy. Vlastně jsou to dobré zprávy, myslím.“ Zvedla hlavu. „Můj bratr se bude ženit.“

Na nepatrný okamžik vypadala paní Giswellová… zklamaně, ale vzápětí nasadila úsměv tak rychle, až si Marjorie nebyla jistá, zdali se jí to pouze nezdá. Gardedáma odložila knihu a volnou rukou tleskla do druhé, kterou svírala slunečník. „Ach, vskutku báječná zpráva! Kdo je ta dáma? Nová vévodkyně z Lattimeru by vám mohla vydláždit cestu do srdce smetánky pouhým lusknutím prstů.“

„Víte… hm.“ Marjorie se krátce zasmála, že to i pro její uši bylo poněkud pronikavé. „Žení se se slečnou Fionou Blackstockovou. Se správkyní Lattimeru.“

Nyní se paní Giswellová tvářila, jako kdyby jí uletěly včely. „Slečnou?“ vypravila ze sebe. „A skotskou? Ne dcerou markýze, ani hraběte? Ale…“

„Můj bratr,“ přerušila ji Marjorie, „strávil většinu života jako voják. Pochybuju, že by ho dokázalo zaujmout slovo ‚lady‘ před jménem ženy a pěkně vyvedené pukrle.“

„Nuže, rozhodně vám – či svému novému rodu – tímhle nikterak neprospěl.“

Gabriel a jeho nový rod se budou od Londýna a jeho společnosti držet pravděpodobně co nejdál. Jenže na tom v tuto chvíli nezáleželo, Marjorii zachvátilo nečekané vzrušení. „Svatba se prý koná příští měsíc, ale počasí bude pro návštěvníky příliš drsné, tudíž můžu přijet až na jaře.“

„To zní aspoň trochu rozumně,“ přitakala paní Giswellová. „Žádný civilizovaný člověk by přece v listopadu necestoval na Vysočinu. Troufám si říct, že kdyby vévoda vyčkal jara, mohl by se řádně oženit zde v Londýně, snad přímo v katedrále svatého Pavla.“

Marjorie si svlékla druhou rukavici a obě odložila spolu s nůžkami na Michaelův podnos. „Od mých osmi let, když Gabriel v sedmnácti narukoval, jsme spolu neslavili Vánoce, narozeniny, Velikonoce, ani další svátky. Nebude čekat na jaro ani na Londýn, a já nehodlám jeho svatbu zmeškat.“

„Zdá se mi, že své přání vyjádřil velmi jasně, mylady,“ opáčila paní Giswellová. „Jako svého staršího bratra a vévodu z Lattimeru ho musíte posle…“

„Vy ho klidně poslouchejte,“ přerušila ji Marjorie. Měsíc či dva mimo společnost, která od ní odvracela zrak, daleko od stále silnějšího pocitu osamělosti, jejž nepocítila ani jako společnice, a s přihlédnutím k tomu, že nyní měla třetího člena rodiny… Čekat do jara by bylo nesnesitelné. „Zítra odjíždíme do Skotska.“

Kapitola jedna

Graeme, vikomt Maxton, si svlékl pracovní rukavice a vykročil do kopce ke svému domu. „Uklidni se, Connelle,“ pronesl, „než ti z toho prasknou kaťata.“

Jeho nejmladší bratr kolem něj kroužil a poskakoval jako čertík. „Ale je to Maxwell!“ vykřikl osmiletý chlapec a čapl Graemea za ruku a táhl ho. „Minulý rok jsi říkal, že už nám nesmí přes práh, a najednou je tady! Vévoda z Dunncraighu! A dva obrovské kočáry!“

Dva kočáry? To nevěstilo nic dobrého. Osm, deset mužů i s kočími následovalo hlavního vůdce Maxwellova klanu. „Kde máš ostatní bratry?“ otázal se Graeme a rozhlédl se po poli. Starý Dunham Moore stál skoro po pás v zavlažovací strouze a doloval ven velkou větev, jenže jinak byly okolní zelené svahy prázdné. Dokonce i vrány odlétly hledat potravu jinam.

„Brendan říkal, že jde vyrábět rybářskou návnadu,“ odpověděl chlapec, „ale já vím, že píše zamilovanou básničku Isobel Allenové nebo Keavy Foxové, protože se zamkl.“

Zamknout se v pokoji byl dobrý nápad, ať měl k tomu jakýkoliv důvod. „A Dùghlas?“

„Ten mě za tebou poslal, Graeme.“

Graeme sevřel Connellovu ruku a zastavil ho. „Chápu, že jsi rozrušený, špunte, ale teď potřebuju, abys šel pomoct starýmu Dunhamovi. A chci, abys tam zůstal, dokud tě já nebo kluci nezavoláme.“

Chlapec přimhouřil a vzápětí zase vykulil světle šedé oči. Polkl a odhrnul si dlouhé vlasy z obličeje. „Můžu doběhnout pro strýčka Raibearta,“ navrhl trochu rozechvělým hlasem. „Nejsem ani trošku unavený.“

Tato nabídka Graemea zviklala. Kdyby to byl jeden ze starších chlapců, souhlasil by. Jenže za těchto okolností nechtěl posílat Connella tři kilometry daleko, zatímco se kolem potulovala Dunncraighova hovada. „Myslím, že Raibearta nepotřebujeme,“ opáčil, „jen potřebuju, abys byl poblíž, kdybys zaslechl, že se něco děje, ale drž se i tak dostatečně daleko. Někdo musí být připravený běžet pro pomoc.“

Connell opět polkl a přitakal. „Jsem připravený.“

Graeme plácl kluka po zadku, aby ho popohnal, a vyšel na kopec. Znal každičký kus své půdy, šedobílé zdi Garaidh nan Leòmhann, jenže dva kočáry a čtyři koně, stojící na příjezdové cestě, pro něj byly nové. Jeho štolba Johnny nebyl nikde na dohled, aby zvířata převzal nebo napojil, což snad naznačovalo, že se návštěva moc dlouho nezdrží.

Když došel ke dveřím, ani se neotevřely; buď byl majordomus Cowen zaneprázdněný, nebo se někde ukrýval. Graeme vzal za kliku a odsunul těžké dubové dveře ramenem.

„Tak jste se nakonec přece jen uráčil ukázat,“ zamručel hluboký hlas od vstupu do ranního salonku. „Nevím, zdali to z vás dělá hrdinu, nebo blázna.“

„Od každého trochu, hádám. Koukám, že se stále oblékáte po anglicku,“ podotkl Graeme a zvažoval, jestli se má kolem Maxwellova synovce protlačit do salonku, nebo počkat na pozvání. „To jste pašák, Arture. Myslel jsem, že po problémech s Lattimerem vám vévoda zakáže nosit anglánské hadry.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

Kapitola jedna