Scott Nicholson

Domov ztracených duší

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

V domově pro problémové děti probíhají utajované experimenty, které v dětech probudí paranormální schopnosti.

DOMOV ZTRACENÝCH DUŠÍ

Autor Scott Nicholson

Překlad: Jana Wilhelm

Copyright 2013 Scott Nicholson

Publikace: Haunted Computer Books

Finálna úprava elektronickej knihy Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

"Život je to, co se děje mrtvým."

-Robyn Hitchcock, "Báseň k narozeninám"

KAPITOLA 1

Tak z tohohle se vyklube jen další útulek pro ztracené případy.

Freeman to mohl říct hned na první pohled. Dům totiž vypadal úplně stejně jako všechny ostatní, kterými byl v průběhu posledních šesti let donucen projít. Jediný rozdíl tkvěl v tom, že ty ostatní byly cihlové a tenhle byl postaven z kamene. Kromě toho se nacházel v horách, obklopen velkými duby a takovým dostatkem klidu a pohodlí, abyste se z toho pomátli jako ty zdejší veverky.

Alespoň zde nebyl plot zakončen ostnatým drátem jako v Durhamu, přes který všichni ti bezdomovci a vydlabaní mozci měli pořád tendenci přelézat. Jako kdyby státní útulky a možnost bydlení v nich znamenaly žít šťastně jak v Jacksonově Neverlandu nebo tak něco podobného.

Všechny druhy azylových domů znamenaly prohru. Ale už pouhý pohled ze silnice mu napovídal, že tohle místo bude jiné. Mělo tlamu, která se zubila a požírala děti. Tato budova zaujímala postoj: „Jen do toho, výtržníku.”

Nebo tkvěl problém v jeho postoji? Copak mu ta přehlídka poradců a cvokařů a rádoby-dobrodějců nepřibila na čelo pomyslnou ceduli „beznadějný případ”? Ceduli, která představovala jakýsi úvod k tomu, co se děje v jeho mozku? Poté, co ho zhodnotili tou jejich hatmatilkou o disociativním tomhle a támhletom? Kromě jeho starého dobrého táty ho nikdo z nich nikdy nepochopil. Ten ale do jeho hlavy viděl hlouběji než kdokoli jiný.

Freeman se podíval na řidiče, Marvina- nebo tak nějak. Nebyl to doktor, jen obyčejný chlap. Tmavá kůže, levná voda po holení, sluneční brýle, obaly od žvýkaček v popelníku. Alespoň se ale Marvin čas od času obtěžoval nahlédnout přes okraj slunečních brýlí Freemanovi do očí a zacházel s ním, jako by byl člověk a ne problém s nohama.

Také bylo možné, že Marvin pracoval pro Trust.

Freeman krátce pomyslel na možnost se na Marvina napojit, aby viděl, jestli by byl schopný v něm číst. Ale Marvin na tom nebyl psychicky dobře a napojení nefungovalo u lidí, kteří zrovna měli depresi. K tomu se přidávala i skutečnost, že lidé, kteří pracovali pro Trust, byli trénovaní udržet si své myšlenky pro sebe. Měli štíty. Ať už to bylo kvůli nějakému implantátu, nebo protože jim nebylo dovoleno myslet. To Freeman nikdy nebyl schopen určit. Trust nenechával nikde povalovat tajné brožurky k dekódování nebo něco podobného.

„Co si o tom myslíš, Freemane?” zeptal se řidič a kývl směrem k rozlehlé budově a rozsáhlým pozemkům.

„Není to tak špatný.” Freeman si pomyslel, že vlny dobráka Marvina nemělo smysl rušit. Klidně mu poskytne výhodu pochybností. Všichni nemuseli patřit k Trustu. Koneckonců, Marvin během čtyřhodinové jízdy z Durhamu sotva promluvil a kromě toho mu v McDonaldu zasponzoroval několik obrovských hamburgerů. Takže co záleželo na tom, že měl Marvin rádio neustále naladěné na nějaké falešně přeslazené gospely a okamžitě přelaďoval nastavení, jakmile mu nějaká stanice zmizela z příjmu? Alespoň mu Marvin nekázal, nehrál si na bratříčkování nebo, což by bylo nejhorší ze všeho, neptal se Freemana na jeho minulost.

„Wendover je jeden z nejlepších domovů vůbec,” řekl Marvin, natáhl se a ztlumil trochu rádio. Jakmile začali stoupat do hor, vzala Ježíšova hudba definitivní obrat do stylu nosově trylkujících bělochů, kteří pěli jen se stěží potlačeným jódlováním. Freeman zapřemýšlel, co si asi Marvin mohl myslet o bílých, kteří kradli spirituály jeho lidem, prokládali je varhanní hudbou, vydávali je pak za „Jižní evangelium” a vydělávali na tom jmění.

Marvin ale nevypadal na to, že by ho to nějak trápilo. Nevypadal ani, že by ho vůbec někdy něco trápilo. Rozhodně se nechoval jako lidi z Trustu. Většina z těch otrapů, kteří tam byli zaměstnáni, působila přehnaně studeně a podrážděně.  Jako kdyby zhlédli příliš mnoho filmů s Genem Hackmanem a stylizovali se do rolí agentů tajné služby. Byli to ti, kterými jste si nemohli být jisti. Ti, kteří krváceli jasně červenou barvou a nosili hnusné obleky, byli ti nejnebezpečnější.

Freeman se znovu zadíval z okna na pozemky. Plot byl postaven z kamenů, které sahaly zhruba do výše pasu, a pokračoval asi deset stop vysokými tyčemi z černého tepaného železa. V zadní části zahrady rostly podél plotu stromy. Pokud by měl zatoužit po útěku, bude hračkou se přes ně přehoupnout a přešplhat. I přes ty ostré hroty na vrcholu. Představení s titulem: „Vykoupení z věznice Shawshank.”

Dům byl situován asi sto yardů od plotu, dvě dvoupatrová křídla, mezi nimiž se nacházela hlavní, třípatrová budova se vchodem. Připomínal obřího ptáka se zlámanými kostmi uzemněného vlastní hmotností. Okna měla malé markýzy a vypadala tím pádem jako zadumané oči. I přes kamennou fasádu působil dům dojmem ústavu, jako kdyby uvnitř existovala pouze a jedině tma a všechny nezávislé myšlenky musely být za trest okamžitě uzamčeny do komory na košťata.

Mezi stromy na okraji pozemku bylo rozptýleno asi půl tuctu chatek. Pruh stříbra v zadní části nemovitosti prozrazoval přítomnost jezera. Pásy trávníků byly pečlivě posečené, duby a javory svíraly zemi svými velkými, sukovitými prsty. U jezera truchlila řada vrb, působících stejně smutně jako skupina vdov.

„Vypadá to staře,” řekl Freeman.

„Tak sedmdesát let,” odpověděl Marvin. „Staré na člověka, možná, ale ne na dům.”

Když ti bylo dvanáct, tak bylo sedmdesát staré na cokoliv. Dokonce i na Boha. Freeman se snažil, aby ho napadla nějaká chytrá poznámka. Jako herec, který si myslel, že jeho improvizace vždy předčila scénář.

„Bylo to postaveno v rámci Správy projektových prací,” řekl Marvin. „Hned po hospodářské krizi.”

Vypadalo to, jako kdyby tady hospodářská krize nikdy neskončila. Jako kdyby se stín těžkých dob stále ještě držel v každé skulině a rohu domova. Což by pro Freemana bylo ideální.

Sjeli z dálnice a zamířili k hlavní bráně. Byla dokořán otevřená. V Durhamu byla brána vždy uzamčená. Jestli to bylo z důvodu udržet lidi vevnitř nebo venku, si Freeman nebyl jistý. A poradci nikdy dobrovolně nepodávali mnoho informací.

Tady lidem možná věřili.

Jo, dobře. „Trust” byl jen jedním z těch dalších silných slov, které člověku jeho soukromá policie tak ráda otloukala o hlavu. Důvěra, sebeúcta, možnost myšlení, posílení. A tím největším slovem bylo slovo naděje. Všechno to představovalo jen chvastounský odpad abecedy.

A Trust- tedy důvěra- byla pro Freemana tak jako tak negativním slovem. Táta pracoval pro Trust. Nebo, jak táta rád říkával, důvěra byla jen prostředkem k ukončení Freemanova života.

Vjeli do stínu vchodu a Freeman byl schopen nad bránou rozpoznat nápis „Wendover Home”, umně vytepaný z kovových písmen. Styl písma byl staromódní jako písmena v některých z těch v kůži vázaných knih, co ukradl z knihovny Durhamské akademie.

„Byl tenhle dům odjakživa ústavem?” zeptal se Freeman.

Marvin si pobrukoval hlubokým basem texty písní z rádia. Zjevně hudbu bílých lidí dobře znal. „Ne. Asi deset let to tady sloužilo jen jako dětský domov. Předtím stál dům dlouho prázdný.”

„Vsadím se, že je to nějaká drahá státní nemovitost.” Cestou projeli kolem spousty velkých domů na pečlivě naparcelovaných pozemcích s názvy jako „Běžící los” nebo „Karolíniny duby”.

„Hodně bohatých lidí tady má svá letní sídla,” řekl Marvin. „ V okolí se nachází spousta golfových hřišť a resortů. Taky pár sjezdovek.”

Freeman odvrátil oči od budovy, která se stane jeho dalším dočasným domovem. Studoval hory, jež se zvedaly ze dna údolí. Podzimní červeně a zlatě zbarvené tóny se mísily s modro-šedou a zelenou. Ve svazích bylo vidět dlouhé žulové pláty se syrovými a zubatými vrcholky. Freeman se přistihl, že je porovnává s mrakodrapy ve městě. Nešlo to porovnat. Budovy byly daleko děsivější. Vzhledem k tomu, že byly plné lidí.

„Myslíš, že si půjdeme zalyžovat?” Freeman ještě v životě nelyžoval. Nebyl si ani jistý, že by lyžovat opravdu chtěl, ale být venku, v tichém světě plném lesknoucího se bílého sněhu, se zdálo být něčím, co by si přát mohl.

„To já nevím. Jsem jen řidič sociální služby.”

Sociální služby. Nepřítele, skoro stejně tak špatného jako Trust. Vždycky věděli, co je pro vás nejlepší- ať se vám to líbilo, nebo ne. Marvin byl ale příliš pohodový na to, než aby byl jedním z nich. Freeman se posunul blíž ke dveřím automobilu.

Zatočili do slepé uličky před dvojitými dveřmi. Marvin zastavil auto před širokým vchodem a schodištěm z betonu. „Jdeme na to,” řekl Marvin. „Wendover.”

Freeman se zadíval na okna ve druhém patře. Měl pocit, že v jednom z nich objevil slabý stín pohybu. Tvář? Pozoroval je někdo?

Paranoidní už teď. No prima.

Zkroutil ústa do úšklebku. Bylo lepší hned od začátku ukázat tu pravou a neohroženou tvář, kráčet pevným, uvědomělým krokem a pošilhávat jako miniaturní verze Clinta Eastwooda s bolavými puchýři na zadku od sedla. Vždy připraven pojídat nehty a vyměšovat projektily.

Freeman vystoupil z auta a protáhl se. Zhluboka se nadechl a pomyslel si, že něco není v pořádku. Pak si uvědomil, že ve vzduchu necítí odpadky a smog z výfukových plynů. Vzduch byl čistý, chladný a zralý, plný vůně čerstvých borovic a pramenité vody. To bylo ono, vzduch Apalačského pohoří, o němž všichni mluvili, když mu slibovali, že tohle místo bude lepší než ta předešlá.

Marvin otevřel kufr a vytáhl z něj sportovní tašku, která obsahovala všechny Freemanovy pozemské statky. Freeman se znovu podíval na okno, jen jakoby náhodně a úplně pohodově a tak v klídku, že musel vypadat, jako když vydechuje mrazík. Tvář, nebo co to bylo, se zatřpytila a zmizela.

Freeman, zcela vyvedený z míry, doširoka otevřel pusu.

Muselo to být slunce. Nebo odraz mraku. Tváře jen tak nemizí.

Freeman si přehodil ucho tašky přes rameno a následoval řidiče nahoru po schodech. Marvin se pohyboval hladce a s grácií atleta. Freeman byl v pokušení řidičův plavný krok napodobit, ale bylo zatraceně těžké být zároveň plavný a kovbojsky tvrďácký, takže to vzdal a nadále vzdorně clintovsky pokulhával.

Marvin mu podržel otevřené dveře a zasunul si sluneční brýle do kapsy saka. „Vítej doma.”

Doma. To slovo už Freeman párkrát předtím slyšel. Nejméně desetkrát v průběhu posledních šesti let.

Ze vstupní haly zavanula chuť místa jako kapalina, která vysála z jeho plic čerstvý vzduch a nahradila jej tíhou hniloby, balíkem mokrých, plesnivých novin.

„Wendovere,  tady mě máš,” prohodil vesele a doufal, že tím bude schopný hodného Marvina oklamat.

Vstoupil do budovy a bylo to,  jako kdyby den vystřídal noc a vynechal přitom akt soumraku. Jeho oči se pomalu začaly přizpůsobovat šeru. Strop chodby se nacházel ve výšce dvaceti stop nad ním. Podlaha byla kachlová, potřísněná šedými a hnědými tečkami, vzor, který maskoval skvrny po krvi a po zvratcích. Středem chodby se jako unavený jazyk táhl pruh opotřebovaného červeného koberce.

„Pan Mills,” ozval se vysoký, tenký hlas. Mužský hlas, ale ne mužný.  Žádný atlet, určitě  slabošský dobrodinec. Freeman se podíval od špiček lesklých kožených bot před ním směrem vzhůru.

„Mluvíte se mnou?” optal se  Freeman. Nebyl teď Eastwoodem, ale De Nirem ve filmu „Taxi Driver”. Eastwoodovo mžourání se totiž do příšeří vůbec nehodilo. Zkusil větu znovu, pozměnil důraz na slabiky. „Mluvíte se mnou?”

„Vítej.” Muž natáhl ruku. Byl plešatý a jeho oči byly podivně zkresleny za tlustými skly brýlí. Jeho knír vypadal jako kartáček, jako kdyby se muž převlékl do kostýmu Grouche Marxe. Víčka měl těžká a nafialovělá. Zamrkal hmyzíma, zakalenýma očima a olízl si rty. Freemanova první myšlenka byla: „Muž-Ještěrka”.

Vzal Freemana za ruku. Jeho byla lepkavá a vlhká, stejná jako interiér budovy.

„Francis Bondurant,” řekl ještěrčí muž. „Jsem ředitel domova Wendover.”

„Hele, mně říkej prostě „Chipe”, jako bych byl tvůj z oka ti vypadlý syn,” řekl Freeman.

Ještěrčí muž našpulil nesouhlasně rty a Freeman s napětím očekával dlouhý jazyk, který z úst vyletí a ukradne si ze vzduchu komára. „Proč, ehm ano, pane Millsi. Jaká byla cesta?”

„Příjemná,” odpověděl Freeman statečně. Nebylo mu zapotřebí Marvina nějak shazovat, aby zabodoval před tímhle chlapem.

„Choval se velice dobře. Dokonalý gentleman,” řekl Marvin a ještěrčí muž se zatvářil, jako by si řidiče teprve teď povšiml, přestože stál jen pár stop za Freemanem. Možná neměla ještěrka ráda barevné.

„Choval se dobře, ano?” Teď, když měl ještěrčí muž dospělého ke konverzaci, se začal chovat úplně stejně jako všichni ostatní dospělí. Mluvil přímo přes hlavu Freemana, jako by tam vůbec nebyl. „No, doufáme, že zde bude mít dobrý start. Wendover je pověstný tím, že tu dokážeme pomoci opravdu obtížným případům.”

Těžký případ. Z úst ještěrky to znělo jako hra, jako vyšperkovaná statistika průměru odpálených míčků proti nováčkovi nadhazovači. Možná byl Wendover motelem pro šváby z ústavů. Přijímaly se do něj obtížné případy, které ale už pak nikdo nikdy nepropustil.

„Tady máte část jeho papírů.” Marvin odněkud z hlubin saka vytáhl obálku. „Zbytek byste měli obdržet e-mailem.”

Ještěrčí muž papíry chvíli studoval, ujistil se, že jsou na správném místě podepsány, a pak přikývl. Celá transakce Freemanovi připomněla filmové předání vězně.

„Velmi dobře, pane,” řekl ještěrčí muž Marvinovi. „Spěcháte zpátky, nebo byste tu chtěl chvíli zůstat a trochu si odpočinout?”

Marvin se rozhlédl po zchátralém interiéru, podíval se na omšelou olejomalbu s plachetnicí, která ztratila svůj lesk, na obložené obklady, které se místy odlupovaly od stěny, na strop, který vypadal, jako by na něj někdo vychrstl kávu. „Díky za nabídku. Ale musím na biblický seminář. Dole v údolí. Nechtěl bych, aby někdo z těch mladých kluků popletl podobenství o rybě.”

„Amen,” odpověděla ještěrka a Freemanovi bylo naprosto jasné, že to byla jen automatická, rádoby křesťanská odpověď a ještěrka nevěděla vůbec, ale vůbec nic o nějakém podobenství a o rybě. „No, děkuji vám, že jste nám osvobodil tohoto mladého Daniela ze lví jámy.”

„Ještě osvobozen není, pane Bondurante. Vy a vaši zaměstnanci ho budete muset vzít na zbývající cestu ke spáse.”

„Přesně tak.”

Marvin se otočil k Freemanovi: „Na viděnou, Freemane. Doufám, že ti to vyjde.”

„Díky za svezení.” Freeman se skoro natáhl, aby Marvinovi potřásl rukou, ale rozmyslel si to. Nevěděl, jak by měl kombinovat bratrské plácnutí a pozdrav duše. Takže jen přikývl. Byl přece v roli tvrdého muže. Nehodlal připustit, aby ho někdo dokázal obměkčit několika laskavými slovy a fast-food jídlem. Po zkušenostech z minulých zásahů se musel obrnit.

„Někdy na viděnou,” řekl Marvin oběma a vyklouzl ze dveří. Paprsek slunečního světla, který se v okamžiku jeho odchodu vkradl do tmy, osvětlil náznak širého, zeleného světa za hranicemi domu. Pak se dveře zavřely. Bylo to, jako když naposledy sklapne víko rakve.

Freeman byl doma.

KAPITOLA 2

Francis Bondurant si již začal budovat komplexní názor na duševní stav svého nejnovějšího svěřence. Tajně Freemana skrz obroučky svých brýlí studoval, zatímco předstíral, že si čte zprávy na stole. Chlapec si hověl v přepohodlném koženém křesle před Bondurantovým stolem a zkoumal reprodukce uměleckých děl na stěnách, díla Bruegela, Goyi a Raphaela. Druh epického náboženského umění, které mladé lidi nejen inspirovalo, ale nahánělo jim i trochu strach.

„Jak vidím, tak jsi měl na Durhamské akademii nějaké problémy,” řekl Bondurant a stiskl rty s výrazem zřetelného nesouhlasu.

Freeman neodpověděl, jen třel nohama o koberec.

Dobře, Bondurant tedy zařadí do psychiatrického spisu přídavné jméno „vzdorovitý”. Měl sice dvě skříně naplněné dokumentací, zprávami, zprávami GAF o způsobilosti fungování v denních aktivitách, rejstříky trestů a údaji od sociální služby, ale raději si budoval pro každého ze svých klientů ve Wendoveru svůj vlastní spis. Díky této metodě mohl pracovat s těmito vzpurnými dětmi s léčivou mocí Pána. Musel si děti uložit ve svém srdci předtím, než je byl schopen pozvednout k vyšším sférám slávy. I přestože Dr. Kracowski požádal o Freemanovo přeložení a zařídil jej, neznamenalo to, že měla být chlapcova nešťastná duše svěřena jen naprosto a výhradně vědě.

„Chceš si o tom promluvit?” zeptal se Bondurant. „Někdy nám trocha časového odstupu pomáhá uvést věci do správných souvislostí.”

„Je to všechno v těch zprávách.” Chlapec pokrčil rameny, s měkkou a zženštilou tváří kolem zatvrzelých očí. „Ať v nich stojí cokoliv, musel jsem to udělat. Přece víte, že oni se nikdy v ničem nemýlí.”

„Ty proti nim? Tak to vidíš, pane Millsi?” Bondurant odložil pero a zkřížil ruce pod bradou.

„Ne. Vidí to tak oni.”

Bondurant se usmál. Tenhle případ bude potěšením. Tohoto dítěte se zmocnil ďábel, našeptal mu do uší falešné skutečnosti, změnil jeho srdce v kámen. Ale Bondurant ovládal zářící meč a trestající žezlo, které měl ukryté ve spodní zásuvce.  Říkal mu „Cheek Turner” a sestávalo ze dvou stop dlouhého, pevného ořechového dřeva. A bylo schopné změnit postoje chlapců daleko tvrdších než Freeman.

Bondurant četl psychiatrickou zprávu, kterou dostal od řidiče. Bipolární afektivní porucha, periodické asociální chování, manické epizody se středně závažným průběhem, těžké halucinace s pocitem pronásledování. Jeden doktor poukázal na podezření na cyklotymickou poruchu a umístil hvězdičku a otazník vedle slova „schizoafektivní”.

Diagnostické voodoo. Lékaři byli tak zaslepení vlastními božskými komplexy, že neviděli zjevný a hlavní důvod problémů tohoto kluka. Freeman Mills se potřeboval srovnat s Bohem, potřeboval napravit své hříchy a musel do sebe nechat vstoupit Ježíše, který byl schopný vyléčit jeho neklidné srdce. Bondurant si sundal brýle a předstíral, že je čistí.

„Pokus o sebevraždu,” poznamenal. Nebylo třeba se zmínce o ní vyhýbat. Ať se chlapec naučí hned od začátku, že se takové věci ve Wendoveru netolerují.

Freeman pokrčil rameny a roztržitě si třel jizvy na levém zápěstí. „Zdálo se mi to v tu chvíli jako dobrý nápad.”

Rozvrácená rodina. Dnes jich bylo tolik. Matka podle údajů ve spisu zavražděna, když bylo Freemanovi šest let. Otec, vynikající fyzik a klinický psycholog, se ke zločinu přiznal, byl odsouzen a poslán do psychiatrické léčebny. Podle Bonduranta to bylo dílo Boží spravedlnosti, která fungovala, ale stejně zanechala další nevinnou oběť. Kromě toho si byl Bondurant docela jistý skutečností, že žádné z těchto dětí nebylo nevinné. Jinak by totiž nebyly svěřeny do péče státu.

„Ví tvůj otec, že jsi tady?”

Chlapec se v křesle rázem zmenšil a zakoulel očima, jako by každým momentem očekával stín, který se nad ním zjeví. Bondurant v jeho výrazu rozpoznal směs hněvu, bolesti a strachu. Mnoho wendoverských dětí nosilo tuto masku. Zvláště tehdy, když jste se zmínili o jejich otcích.

„Proč do toho musíš hned zatahovat toho bastarda?” zeptal se Freeman.

„Musím ti rozumět, pokud ti mám pomoci.”

„Žádám tě o pomoc? Jak to přijde, že vy všichni cvokaři máte pořád nutkání mě nějak spravovat?”

Perzekuční paranoia. Strach, že je pronásledován. Tak tomu říkají ti „cvokaři”. Bondurant ale věděl, že pronásledování samo o sobě nepředstavovalo chlapcův problém. Sladký Pán Ježíž Kristus byl ukázkovým příkladem pronásledování a Pán mu pomohl jej jistě překonat.

„Dvakrát zatčen za krádež,” předčítal Bondurant ze spisu. „Útěky ze skupinových domovů. Vandalismus. Převrátil náhrobky na presbyteriánském hřbitově. Co tě to jen popadlo?”

Freeman neodpověděl.

Bondurant se opřel v koženém křesle. „Tento druh hloupého chování zde nestrpíme. Je to jasné?”

Chlapec přikývl a vypadal, že má slzy na krajíčku. Zavřel oči v pokusu znovu nad sebou získat kontrolu.

Velmi dobře, lekce z pokory. Bondurant potlačil úsměv. „Je tu ještě jedno další jednoduché pravidlo na Wendoveru, pane Millsi. Můžu ti říkat Freemane?”

Chlapec znovu přikývl.

„Toto pravidlo zní: respektuj sám sebe a respektuj ostatní.”

„To mi zní jako hnedka dvě pravidla najednou.”

„To nebyla moc uctivá odpověď, není-liž pravda?”

„Ne, pane.” Freemanův hlas byl sotva slyšitelný, pohlcovaný tlustým obložením stěn kanceláře. Zazvonil telefon a Bondurant na něj pouze zíral, jako by ho otravovalo, že ho někdo vyrušuje ve chvíli, kdy se zabývá plněním důležitého úkolu.

Vzal to po třetím vyzvánění. Na druhém konci vedení byl Kracowski. „Francisi.”

Ani otázka, ani pozdrav. Pouze fakt.  Ani odstup způsobený telefonem výrazně nepřispíval k tomu, aby se Bondurant cítil lépe. Kancelář Kracowského byla totiž jen přes chodbu. Přistihl se, že si upravuje uzel kravaty.

„Ano, pane doktore Kracowski.” Bondurant sevřel ruku kolem sluchátka v pěst. Nedokázal se vyrovnat s tím, že mladší muž trval na oslovení „doktore”, zatímco nazýval Bonduranta křestním jménem. Ale Kracowski byl jeho vývěsním štítem a zajišťovatelem obživy, tím, jehož úspěchy zviditelňovaly Wendover v očích těch, kteří disponovali vlivem a penězi. I když finanční podpora v posledních několika měsících velmi polevila.

„Máme problém.” Kracowski učinil prohlášení bez náznaku další informace. Byl to dobrý, nebo špatný problém?

„Jakého druhu, pane?” Oslovením se Bondurant téměř kousl do vlastního jazyka.

„Případ s polštářem.”

„Co to znamená?”

„Terapie mateřským lůnem. Dr. Swensonová mi sdělila, že to špatně dopadlo.”

Některé z neortodoxních metod Kracowského by již v minulosti do Wendoveru přivolaly rozsáhlé vyšetřování oddělení sociálních služeb. Tedy pokud by se na ně přišlo. Sice jimi Kracowski, a tím pádem celý Wendover, dosahoval zářných výsledků a vyprodukoval několik  dětí, které byly úspěšně integrovány zpět domů a do společnosti, ale byla zde i druhá stránka věci. Léčení se muselo provádět řádným způsobem. Tak, jak to stálo v knihách. A Kracowski zjevně četl knihy pozpátku a vytrhával během četby stránky, které všechny počmáral poznámkami. A k tomu všechny ty nové přístroje v suterénu. . .

Bondurant byl nucen trpět v tichu a nevědomosti. Podíval se na kříž na zdi, symbol toho, kdo věděl, co utrpení znamená. Usmál se na Freemana, aby udržel iluzi klidu a nadřazenosti. „Jak moc?” zeptal se Kracowského.

„Dítě je v bezvědomí.”

„Aha,” řekl nahlas, ale pro sebe si v duchu klel tak, jak to dokázal jen pravý hříšník.

„Máme to pod kontrolou. Je to nezbytná součást léčby.”

„Jsem si jistý, že s tím nebude žádný problém.” Dítě se pravděpodobně na léčbu stejně nebude schopné upamatovat. Jedna dobrá věc na Kracowském byla ta, že si nevyráběl potenciální svědky, kteří by proti němu mohli někdy svědčit.

„Ani nebudeme tentokrát muset podat atropin,” řekl Kracowski. „Mělo by tu stačit přirozené zotavení.”

Freeman vstal z křesla a začal přecházet sem a tam po místnosti, pak přešel ke knihovně a přejel prsty po knihách. Bondurant přikryl rukou sluchátko a zvolal: „Promiň, pane Millsi, ale já si nemyslím, že ti někdo dal povolení vstát.”

Pak řekl Kracowskému: „Nezavěšujte, pane.”

Bondurant stiskl tlačítko na telefonu, kterým se spojil do přilehlé kanceláře. „Slečno Waltersová, pošlete prosím pro slečnu Rogersovou. Máme tady nového člena wendoverské rodiny, který potřebuje, aby mu někdo ukázal jeho pokoj.”

Hlas naplněný statickým šuměním odpověděl: „Ano, pane.”

Freeman Bonduranta ignoroval a nervózně přešlapoval před knihovnou. Těsně předtím, než se otevřely dveře kanceláře, se Freeman Bondurantovi poprvé zahleděl zpříma do očí a řekl: „Bude v pořádku, jakmile začne znovu dýchat.”

Bondurant se zamračil. Tento chlapec byl přílišný vtipálek, více, než mu bylo zdrávo. Cucal si tady ze vzduchu slova, šilhal s vystrčenou hrudí, dokonalá studie vzdoru. Možná to byla mánie, možná byl zrovna na vrcholu maniodepresivní psychózy, která mu způsobovala tu očividnou nevychovanost. Nebo to bylo velikášství. Lékařské anamnézy mu ale zaručovaly výmluvy a na ty Bondurant nevěřil. Věřil, že zlo je vrozené a že se odpuštění musí tvrdě zasloužit. V případě potřeby i prostřednictvím bolesti.

Dveře se otevřely. Bondurant držel oči záměrně upřené na chlapcova záda. Dívat se na Starlene Rogersovou v něm totiž vzbuzovalo pocity žárlivosti. „Freemane, tohle je slečna Rogersová,” řekl.

Freeman se s úsměvem otočil k ženě. „Dobrý den, slečno Rogersová. Venku je krásný den.”

„Dobrý den, Freemane,” řekla. „Vítej ve Wendoveru.”

„Vezměte ho do Modré místnosti,” řekl Bondurant. „Jeho zavazadlo tam nechám donést později.”

Bondurant zariskoval pohled na Starlene. Byla to vysoká, trochu podsaditá venkovská dívka, která vyrostla mezi zahradními plodinami, doma poráženým dobytkem a nedělním kázáním. I přes to, že byla oblečena do tmavomodrého kalhotového kostýmu, bylo zjevně vidět její křivky, které poukazovaly na obzvláště příjemnou cestu  k věčnému zatracení. Její dokonalost ale zároveň představovala hrozbu a díky její nevinnosti působili ostatní nečistě. Přesto teď Bondurant nemohl rozebírat své pocity zášti. Věděl, že na něj na lince čeká Kracowski.

„Pojď,” řekla Starlene a natáhla k Freemanovi ruku. Chlapec se na ni podíval a snažil se o podezřívavý výraz, ale Bondurant na něm viděl, že to jen hrál. Starlene vždy děti uklidnila. Chovala se klidně a mírně, což k jejímu kouzlu osobnosti ještě přispívalo. Bondurant posuzoval její zářivé kvality s nepříjemným podezřením a hledal postranní motiv jako důvod, proč předstírala, že má tak čisté srdce.

Odešla s Freemanem, který si svíral břicho, jako by snědl příliš mnoho cukroví. Bondurant vyčkával, než zaklapnou dveře, a zíral dále směrem k regálu.

„Francisi?” ozval se náhle v telefonu netrpělivý hlas Kracowského.

„Pokračujte, pane.”

„Prostě nikoho nepouštějte do Třinácky, dokud to nedovolím.”

„Ano, pane.” Bondurant se již dávno naučil mužovy rozkazy bez přemýšlení přijímat. Jeho pozornost putovala zpátky ke knihovně. Jedna z knih vázaných v kůži byla posunuta ze svého místa. Ta, která se nacházela vedle malého, bronzového glóbu, který mu věnoval guvernér iniciativy Komise dětství.

Glóbus byl pryč.

Ten malý spratek ho ukradl. Ne, byl tam, o polici níže. Bondurant si uvědomil, že Kracowski právě něco řekl. „Promiňte, pane. Říkal jste něco o Třináctce?”

„Je v ní pacientka, jejíž léčbou se právě zabýváme.”

Bondurant doufal, že se domov nestane dějištěm skandálu. Kracowskému se doposud dařilo držet věci v pořádku a pod pokličkou, ale jeho experimentální léčba nabývala stále nových a stále podivnějších dimenzí. „A jak je na tom?” zeptal se Bondurant.

Ze slov Kracowského ho hluboce zamrazilo, mrazem chladnějším než smrtný, vlhký vzduch ve wendoverském suterénu:

„Bude v pořádku, jakmile začne znovu dýchat.”

Koniec ukážky

O autorovi:

Scott Nicholson je mezinárodně proslulý autor bestsellerů, autor více než 30 knih, včetně knih Domov ztracených duší, Duch Korban Manoru, Tekutý strach. Adresa webové stránky: http://www.hauntedcomputer.com.

O překladatelce:

Jana Wilhelm žije v Německu, kde pracuje jako průvodkyně, tlumočnice a překladatelka z angličtiny a němčiny.

Kontaktní email: j.wilhelm@post.cz

DUCH KORBAN MANORU

moderní gotický thriller

Poté, co byla parapsycholožce Anně Gallowayové diagnostikována rakovina, se jí začne zdát neustále se opakující sen. V něm se setkává se svým vlastním duchem. Sen se odehrává na starém zámku Korban Manor v Apalačském pohoří, který v současnosti slouží jako rekreační objekt pro umělce. Anna se na zámek rozhodne vydat, poháněna jak strašidelnými příběhy, které o usedlosti kolují, tak i touhou poznat vlastní osud.

Sochař Mason Jackson přijde na Korban Manor, aby se zde chopil své poslední příĺežitosti a pokusil se prosadit jako umělec. Pokud neuspěje, musí se vzdát svých snů. Stane se posedlý dřevořezbou Ephrama Korbana. Přestože začíná pochybovat o své motivaci, nedokáže se ubránit záchvatu tak obrovské míry tvůrčího šílenství, jakou ještě  nikdy předtím nezažil.

V zámku, který v sobě skrývá mnohá tajemství, hoří nepřetržitě ve všech jeho prostorách oheň v krbech. V každé místnosti visí na stěnách portréty Ephrama Korbana a klamavá zrcadla. Vychází Modrý říjnový Měsíc, který naučí poznat skutečnou sílu vlastních snů jak živé, tak i mrtvé.

Table of Contents

Titulná strana

1-9

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

10-19

20-29

30-39

40-52

O autorovi