Scott Nicholson

Duch Korban Manoru

(Tunely duší)

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Nic netušící skupina umělců se shromáždí na odlehlém horském panství, které slouží jako místo k rekreaci, aby se zde zabývali kreativní tvorbou. Svou vynaloženou energií ale živí neznámé, nezdravé síly. Dříve, než se jejich duše octnou navždy v pasti, musí sochař Mason Jackson společně s umírající parapsycholožkou Annou Gallowayovou odhalit temné tajemství zámku Korban Manoru.

Duch Korban Manoru

(Tunely duší)

Scott Nicholson

O překladatelce: Jana Wilhelm

Copyright ©2003 Scott Nicholson

Publikace Haunted Computer Books

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

„…když umíš snít a nepropadat snění,…"

——Rudyard Kipling

„Budu jíst tvé zatracené sny."

——Ephram Elijah Krane

1898

Jestli uhasne oheň, jsem mrtvá.

Větve vavřínu šlehaly po Sylvě, zatímco běžela temným lesem, a jejich dřevěné prsty se jí zaplétaly do dlouhých, rozevlátých vlasů.

Nebyla to její vina. Maminka měla horečku a tatínek odjel z hor s nákladem jablek. Sylva se musela starat o své dva malé bratry a to jí bylo teprve šestnáct let. Trčela tady na té idiotské hoře. Život jí připadal hrozně nefér.

Zakopla o kořen a skoro upadla. Vykasala si lem své hrubé lněné sukně a pokračovala v běhu lesem. Do kolen ji bičovaly šípky. Vzdálenost činila pouhé půl míle, ale v listopadové noci jí to přišlo nekonečné. Jako kdyby Korbanův pozemek expandoval, aby se připojil k temnotě.

A temnota to vítala. Ale tím se teď Sylva nemohla zabývat. Starat se o oheň byla její práce a její rodina byla na Korbanovi závislá. Všechny rodiny starousedlíků byly na Korbanovi závislé, zejména ty, které mu prodaly své pozemky.

Byla vděčná za velký srpek měsíce, i když měsíční svit občas osvětloval věci, které Sylva nechtěla vidět. Její dech zářil jako stříbro, zatímco šeptala krátká zaklínadla a zaříkávadla.

Zdálo se jí, že se cesta stále vzdaluje, jako kdyby se stopa po hadím břiše začala ubírat novými serpentýnami. Konečně dorazila na okraj pastviny, která hraničila s trávníkem. Téměř se nemohla podívat na dům, který tam stál temný a vzdorující horizontu, jemuž dominovala hora Blue Ridge. Ale musela zkontrolovat okna.

Tma.

Přišla pozdě.

Sylva sprintovala k domu, srdce měla až v krku a bušil jí tep. Popadla několik polen z přihrádky na dřevo a plížila se po zadních schodech nahoru. Margareta odjela někam na výlet, na místo, které mělo legrační jméno Baton Rouge. Pokud si Sylva pospíší, tak by si její nedbalosti ani nemusel nikdo povšimnout.

Je to jen hloupý, malý ohýnek. Kvůli tomu tady nikdo neumrzne.

Po špičkách přeběhla halou, zrazovaná vrzajícími prkny. Zastavila se přede dveřmi. Pokud by zaklepala, prozradila by se. Nejlepší řešení bylo mlčet, rychle zapálit oheň a okamžitě se vytratit.

V ložnici byla tma. Sylva se bála zapálit lucernu, protože nevěděla, zda-li v domě nejsou hosté, které by její světlo mohlo přilákat. Zavřela za sebou dveře. Doufala, že uvidí díky ještě doutnajícím oharkům. Ale krb byl studený a místnost naplněna pronikavým pachem uhaslého ohně.

Klekla si, položila polena na podlahu a natáhla se pro noviny a malou krabičku zápalek. Měla ji uschovanou vedle pohrabáče. Sice se ještě klepala z chladného nočního vzduchu, ale zároveň se cítila, jako by se brodila hlubokou vodou, ve které byl každý sebemenší pohyb nesmírně náročný. Sirky v její ruce zachrastily, když se nahnula nad ohniště. Zmačkala pár stránek novin a zastrčila je pod železný rošt. Najednou zaslechla drsný, tichý zvuk, který se ozval odněkud z místnosti.

Sylva zapálila sirku. Ta pouze krátce zahořela a zhasla. V kraťoučkém okamžiku světla zahlédla koutkem oka pohyb. Snažila se o spěch, i když proti ní pracovala zemská přitažlivost, a zapálila další sirku. Místností zavanul zimní vzduch a sirku zhasl, než se stačila dotknout novin.

Proč jsou otevřená okna?

Ephram nikdy nedovoloval otvírat okna v téhle místnosti. Když se Sylva snažila uchopit další sirku, byly její prsty bez citu- jako prsty mrtvoly vytažené z vody. Ten tichý zvuk se ozval znovu. Řinčivé vydechnutí, následované jednoznačným zavrzáním postele. Přestože v místnosti panovala naprostá temnota, zavřela Sylva oči a snažila se soustředit na zápalku, kterou chtěla škrtnout o kámen.

Najednou zaslechla ztlumený, mrtvý, beznadějný hlas.

„Ach, oheň…"

Sylvě poskočilo srdce jako bázlivému králíkovi. Ephram Korban byl v místnosti, ležel v posteli. Neodvažovala se podívat tím směrem, ale jakoby vedena nadpozemskou silou se její krk tím směrem otočil. Otevřela oči a neviděla nic než temnotu.

„Vyslov mé jméno," zaznělo hlasitěji, skoro rozzlobeně, ale stále ještě ztlumeně. Jako by hlas mluvil skrz pokrývku.

Pomalu přikývla, přestože ve tmě místnosti vůbec nic neviděla. Neviděla ani jeho. A přesto…

V momentě, kdy se zadívala na postel, či spíše na obrys postele, tak jak ji měla v paměti, měla pocit, že tam vidí ležet Ephrama se strnulou tváří a vlasy a vousy rozprostřenými na polštáři. Přitažlivého Ephrama, který nikdy nebyl nemocný ale vždy zdravý a silný, zatímco jeho služebnictvo a horalové vadli a stárli, provázeni vráskami, historkami a unaveným, stařeckým dechem. Ephrama, o kterém se říkalo, že nikdy nespí.

Dvě malé tečky světla zasvítily slabě ve tmě postele, jediná věc, kterou byla Sylva schopna ve tmě zřetelně vidět. Pokoušela se odvrátit pohled, pokoušela se zapálit sirku, ale nebyla schopna pohybu, jako kdyby byla zrovna probuzena ze spánku a ve stavu prvního bezmocného povědomí.

Prala ložní prádlo. Věděla, která strana postele je jeho. Tečky světla se rozšířily, zářily kolem místa, kde byly umístěny polštáře. Přímo tam, kde se měly nacházet Ephramovy oči.

Oči tam byly. Doutnaly tmavě červenou barvou uhasínajících oharků.

„Promluv s ohněm," zasípal hlas. Zároveň vzplál kolem červených teček ostrý záblesk žluté barvy. Znovu se snažila škrtnout zápalkou o kámen. Kvůli slzám téměř neviděla. Sirka konečně vzplála a Sylva ji přiložila k novinám. Podařilo se jí tak odvrátit pohled od té strašné postele, od těch nemožných očí. Ale stále ještě musela vyslovit ta hrůzná slova, která ji naučila matka.

Zaklínadlo.

Začala šeptat, doufajíc, že slovům ubere na moci, pokud ubere svému hlasu na intenzitě: "Odejdi mraze, vejdi ohni. Odejdi mraze, vejdi ohni. Odejdi mraze, vejdi ohni."

Oheň se probudil k životu a Sylva přidala nějaké třísky. Za chvilku začalo dřevo praskat a teplo stoupalo k její tváři. Připadalo jí, že se její údy rozmrazují, získávají původní sílu, a že její škrábance přestávají pálit.

V jasném světle ohně se neodvažovala pootočit a nadále se zaměstnávala kolem ohniště rovnáním noční zásoby polen vedle roštu. Slzy na tvářích usychaly, ale Sylva ještě stále cítila jejich slané stopy. Měla velký problém, protože vyslovila nejhorší zaklínadlo z těch  neodpustitelných. Bezmocně zírala do plamenů, které rostly podél stěn ohniště a připomínaly proudy žluté, červené a modré vody.

Jejího ramene se zlehka dotkla ruka. Vzhlédla. Nad ní stál Ephram. Usmíval se. Jeho oči byly hluboké, tmavé a krásné, ve světle plamenů zářily životem.

Jak jsem mohla být tak hloupá a myslet si, že jsou rudé…

„Promiňte," vydechla a její hlas byl v hluku praskajících polen a bušení jejího srdce téměř neslyšitelný. "Neměla jsem v úmyslu přijít pozdě."

Ephram na to neodpověděl, pouze přesunul ruku z jejího ramene směrem k tváři a pod jejími dlouhými vlasy pokračoval až k uchu, jež jí palcem hladil. I přes žár ohně se Sylva zachvěla.

Nemohla si pomoci a musela pohledem fixovat všechny ty přepychové věci, které ji obklopovaly: oválné, vyřezávané zrcadlo nad taburetem, sametové záclony, které rámovaly okna jako purpurové vodopády, a jemný hedvábný límec kolem kraje nádherné postele.

„Děkuji," řekl a jeho hlas byl nyní pevný a hluboký. Sylvin pohled se pomalu přesunul k jeho tváři, lemované vousy.

Říkalo se o něm, že pokud ho zastihnete o hodině duchů, jeho oči střídají barvy mezi zlatou, žlutou a stínem ohně. Ale nyní byly černé jako uhlíky.

Říkalo se o něm, že když  stojí na střeše domu na vdovské vyhlídce, vrhá jeho silueta dvoumílový stín do všech směrů, a že ve sklepě pálí černé svíčky. Ale to o něm tvrdili muži. Pomocnice v domácnosti o něm povídaly jiné věci. Ale těm Sylva odmítala věřit.

Nebyl žádná zrůda.

Byl muž.

„Promiňte, že jsem přišla pozdě," zašeptala.

„Ale ne příliš pozdě."

Otočila se zpět k ohni, chtěla přiložit, aby splnila svou povinnost. Předtím vyslovila ta slova, která ji naučila matka. Byla stejně ztracena.

Dotkl se Sylviny tváře. Přiblížil obličej těsně k jejímu."Budeme spolu hořet."

Nerozuměla mu. Jediné, co věděla, bylo, že se jí zrovna teď splňuje představa, o které snila tolik nocí, zatímco ležela na slaměné matraci ve dřevěném srubu. Sny o něm se jí zdály často, Ephram, zmocňující se jejího těla, dávající život její kůži…Ephramovy ruce na jejím těle. Jediný rozdíl mezi fantazií a realitou tkvěl ve skutečnosti, že se ve snech tolik nebála.

Přišla na to, co nesouhlasí. Stál za ní a nad ní, jeho tvář byla osvětlena plameny ohně. Ona klečela na patách a vzhlížela nahoru. Jeho postava přesto vrhala stín na její tvář. Nemohla se na tu myšlenku soustředit, nemohla si to vysvětlit, byla příliš zaměstnána jinými vjemy. Dlaň jeho ruky pomalu sjížděla podél Sylvina zátylku.

Sylva se znovu začala dusit snem, který ale najednou nabyl na intenzitě. Zvedla se a nechala se obejmout. Jeho žhnoucí rty vyhledaly její. Ztrácela se v jeho žáru, v jeho síle, v jeho obrovském stínu. Uchopil její ruku a vložil ji do ohně. Nenaříkala, neprosila. Byl přece jejím pánem. Jejich ruce vešly společně do ohně, hořely a byly nahrazeny kouřem a popelem.

Nebolí to. Jak je možné, že to nebolí?

Příští věc, kterou si uvědomila, byla, že si svléká lněnou sukni pokojské a podomácky ušitou blůzu. Znovu se spojili, tentokrát na podlaze před ohništěm, zaklínadlo někde ztracené a v myšlenkách pouze Ephram.

KAPITOLA  I

Výška.

Úspěch.

Stál na začátku mostu a byly mu jasné všechny souvislosti. Pod ním se rozevírala hluboká propast, lemovaná strmými žulovými útesy, které vyzývaly k jisté smrti.

„Přejdete?", zeptala se žena stojící za ním.

Mason Jackson se zhluboka nadechl čistého horského vzduchu pohoří Blue Ridge. Kdyby to tak bylo hélium.

Lidé, co šli před nimi, už byli za mostem. Vcházeli právě do lesa, který vedl k pozemkům. Povoz tažený koňmi naložil všechna zavazadla, a tak byl Mason bez zátěže. Tedy pokud pominul těžké nářadí v plátěné brašně.

Taková zátěž ale stačila na to, aby ho svrhla dolů do propasti, tam dolů, tak hluboko…

„Všechno v pořádku?" zeptala se žena. Dodávka za nimi se už otáčela, aby se vrátila cestou plnou serpentýn pět mil zpátky do Black Rocku.

Mason přikývl. Zadíval se do jejích modrozelených očí, do kterých už několikrát letmo pohlédl během společné cesty autem. Byly to jediné momenty během cesty, v nichž dokázal dokonce na chvilku nezírat z okna auta na propast, která lemovala okraj silnice.

„Zaostáváme," řekla. Byla téměř tak bledá, jako se cítil on sám, ale mladá, její věk se teprve blížil třicítce. Takže přibližně stejně stará jako on, ale na to teď nechtěl myslet. I když ho zaujal její atraktivní vzhled, její velké, hluboké oči a rovné, černé vlasy.

"Běžte přede mnou, já vás doženu," odpověděl.

I když daleko pravděpodobnější  je, že seběhnu cestu zpátky z hor, než abych vstoupil na ten proklatý most.

„Ten most je opravdu bytelný," poznamenala. "Ti koně vážili určitě několik tisíc tun."

„Jasně," odpověděl a poklepával prsty na pevné, dřevěné zábradlí mostu. "Tenhle most by udržel i tank."

„Akrofóbie," řekla. "Každý člověk trpí nějakým druhem fóbie."

Ach. Je inteligentní. Čím dál tím lepší.

„Já nedokázal při tělocviku ve škole vylézt ani na kozu," odvětil.

„Pomohlo by vám, kdybyste se držel mé ruky, zavřel oči a společně se mnou prostě vykročil?"

Usmál se, i když měl stažené hrdlo. "To je od vás moc hezké, slečno…"

„Gallowayová. Anna Gallowayová."

„Ale jak vám můžu věřit, že mě nenavedete přímo přes jednu z těch skalních říms?"

Odpověděla mu okouzlujícím úsměvem, který ale už byl i trochu netrpělivě vyčerpaný. "Můžete mi důvěřovat. Ale možná byste si mohl během chůze představovat, že kráčíte po vybetonované, široké, solidní přistávací dráze…"

„To není dobrý nápad. Bohužel se bojím i létat."

Zavanul vítr a podzimní klenba stromů se nad nimi rozzářila zlatou a purpurovou barvou. Vzduchem zavanulo jemné aroma hořícího dřeva.

„Víte, všechny dobré pokoje už budou obsazené, jestli tady budeme dále postávat," podotkla. "Nehodlám strávit celý zdejší pobyt v komoře na košťata."

„Po vás," řekl a skoro zapomněl na propast pod nohama. Její oči byly hluboké jako soutěsky a pád do nich přinejmenším stejně osudový.

Anna prošla kolem něj a vstoupila na most. Natáhla k němu ruku. Ve druhé držela hnědou koženou, solidní a nenápadnou peněženku, žádný výkřik módy. Kompaktní a spolehlivou, stejnou, jako byla ona sama.

Vzal ji za nabízenou ruku a druhou se pevně chytl zábradlí. Prima, mami. Jak vidíš, jsem schopný pro úspěch přinést oběti.

Během chůze mhouřil oči. Bál se je zavřít úplně, nedůvěřoval temnotě. Fixoval svůj pohled na dubový pařez na druhé straně mostu a představoval si, jak by změnil jeho přirozený vzhled a udělal z něj chrlič nebo hlídacího psa.

Most se zahoupal nárazem větru a Masonův žaludek se propadl. Annina ruka sevřela ještě pevněji jeho, táhla ho naléhavě na druhou stranu. Spěchal za ní. Najednou měli pod nohama pevnou zem a Mason vybuchl v záchvatu nadšeného smíchu.

Pustila jeho ruku a on si otřel pot z čela. Nevšiml si, že mu během přechodu přes most bouchala do kyčle brašna s nářadím a teprve teď začal pociťovat bolest z odřeniny.

„Děkuji ti mnohokrát, Anno," řekl, ohlédl se a připadal si jako naprostý blbec.

Pokrčila rameny. "Fóbie je fóbie."

Byla před ním. Na blátivé cestě vedoucí do lesa. Spěchal za ní, cinkal nářadím v brašně. "A která je ta tvoje?" zeptal se v okamžiku, kdy ji dohonil.

„Která co?"

„Tvoje fóbie."

Našpulila rty a vypadala melancholicky. "Smrt."

„To je dobrá fóbie."

„Dělá ze všech ostatních fóbií triviality, že ano?"

„Pokud má člověk štěstí a smrt je opravdu konečná stanice, pak ano."

Přemítal o tom, zatímco synchronizovaně a společně kráčeli. Její krátké, svižné krůčky vyplňovaly jeho dlouhé kroky.

Pak les skončil a před nimi se zjevil zámek Korban jako ztělesnění starobylé pohlednice. Otevřená pole přecházela do měkkých vlnících se sadů a mozaiky luk. Scenérii doplňovaly dvě oplocené, k sobě se tulící stodoly. Zámek sám měl tři  předimenzovaná patra ve stylu pozdního 18. století, kdy se stavělo do výšek. Šest koloniálních sloupů podpíralo okázalé průčelí vchodu. Černé okenice rámovaly bíle obložená okna. Ze čtyř komínů stoupal kouř,  vířící a točící se mezi obřími červenými duby a topoly, které obklopovaly dům.

Na střeše bylo vidět takzvanou vdovskou vyhlídku- rovnou terasu s osamělým zábradlím. Masona napadlo, jestli nějaké vdovy v minulosti vyhlídku vyhledávaly. Pravděpodobně ano.

Ve starých domech si člověk mohl být jistý skutečností, že v nich někdo zemřel. Ještě pravděpodobnější bylo, že v nich zemřela celá spousta lidí.

Malíř nebo fotograf by byl pravděpodobně ochoten vraždit pro možnost výhledu, který poskytovala střešní terasa. I Mason by byl ochoten spáchat menší zločin za to privilegium, ale bohužel věděl, že by se mu pouze zamotala hlava a zmocnila se ho závrať. Nezvládl by kombinaci všeho toho širého nebe kolem něj a smrtonosné hloubky, rozprostírající se pod ním. Musel být rád za možnost studovat komplikovanou Korbanovu stavbu z bezpečí přízemí.

„Zvládneš to po schodech na verandu?" zeptala se Anna.

Mason se zamračil, neschopný odhadnout, jestli se mu posmívá. "Ano, umím se plazit, pokud to potřebuji. V plazení jsem poměrně dobrý."

„Pak tedy hodně štěstí," odvětila, vyskákala po schodech a vběhla do vysokých dveří vstupní haly. V hale bylo slyšet přecházející skupinu a zvuky usazujících se lidí. Chtěl ještě honem zakřičet závěrečné "díky", ale Anna už byla pryč.

I tobě hodně štěstí s tvojí fóbií.

KAPITOLA  2

„Viděl jsi George?" uhodila slečna Mamie na Randoma Streatera. Nenáviděla okamžiky, kdy se musela zahazovat s najatými silami, s výjimkou Lilith, ale byly chvíle, kdy musela udělit příkazy nebo mluvit jasnou řečí. Nejlepší způsob, jak odvrátit pomluvy, bylo jim předcházet.

„Ne, madam." Ransom stál u stodoly, ve zjizvených rukách třímal klobouk a na tenké vlasy se mu lepil pot. Čpěl dvorem, senem, hnojem a starým železem. Kolem krku měl kožený řemínek a ona věděla, že na něm visí jeden z těch kuriózních amuletů. Tihle venkovští horalové vskutku věřili tomu, že je sušené kořeny a jejich prášek ochrání před smrtí a udrží při životě. Kdyby jen věděli, že magii tvoří síla vůle, nikoli síla zbožného přání.

Kouzlo bylo o rozhodování a o činech. Jako ta věc, co teď pevně chovala v náručí. Figurka, kterou vyrobila s velkou láskou a něhou.

„Potřebuji někoho, kdo pomůže zítra sochařovi najít vhodné dřevo," řekla.

„Ano, madam," mužovi poskočil nervózně ohryzek.

„Kdy jsi naposledy slyšel o Georgovi?"

„Dnes odpoledne, hned po posledním příjezdu hostů. Říkal, že půjde na kontrolu k propasti Beechy Gap."

Slečna Mamie se skrytě pousmála. Takže George odešel do Beechy Gap. Dobře. Nikomu z města by neměl chybět alespoň na pár týdnů. A pak už to bude stejně jedno.

A ona se může spolehnout na to, že bude Ransom držet jazyk za zuby. Ransom, jenž věděl, jaký druh nehod se lidem na Korban Manoru stává. Dokonce i těm, kteří u sebe nosí amulety a mumlají prastará zaříkávadla. Ale práce byla koneckonců práce.

V průběhu života měl každý někdy své horoucí poslání.

A některé mise byly zajímavější než ty jiné.

Vyndala figurku ze složeného hadříku, v němž byla uložena. Hlava z jablka se scvrkla do temné a pochroumané vizáže s ústy ponurými animovanou bolestí. Tělo bylo vytvořeno z opracované větve a paže a nohy z proužků divokého vína. Ransom se od panenky odtáhl, jako by to byl chřestýš.

“Postaráš se pro mě o George?" zeptala se slečna Mamie.

„Byl to můj přítel. To je to nejmenší, co pro něj můžu udělat." Po tváři mu přelétl stín. "Ale musím počkat do rána. Nechci jít do Beechy Gap v noci."

„Bude to ale to první, co zítra ráno uděláš. Nechci rozrušit hosty. Víš, co přichází, viď?"

„Modrý říjnový měsíc," řekl Ransom. Pohled jeho očí se přesunul na vrata od stodoly. Visela na nich podkova, její konce ukazovaly nahoru. Mdlý kov v umírajícím světle dne. Jako by záleželo na štěstí.

„Už jsi u nás dlouho."

„A mým cílem je zůstat tu ještě mnohem déle."

„Pak mě tedy neprozradíš?"

„Pohřbím ho správně, se stříbrňáky na očích. Jsem hrdý na svou práci."

„Ephram vždycky říkal- ‘Hrdost vás provede tunely duše‘."

„Ephram Korban říkal spoustu věcí. A lidé říkali spoustu věcí o něm."

„Něco z toho by mohla být i pravda." Slečna Mamie hladila figurku, plná pýchy na svůj obratný výtvor. Říkalo se tomu lidové umění. Ale tenhle malý poklad obsahoval mnohem více lidového umění, než kdokoliv jen tušil. "A teď mě omluv, mám na večeři hosty."

Ransom se pouklonil a utáhl si pásek na montérkách. Slečna Mamie ho zanechala krmení hospodářských zvířat a zamířila k zámku. Nesla si figurku, jako kdyby to byl vzácný dar pro milovaného člověka. I když dům znala jako své vlastní boty, vidět ho z dálky ji vždy naplnilo novým přívalem radosti. Pole, stromy, hory a vítr… Zdálo se, že zpívaly jeho jméno.

Byl to její domov.

Jejich domov.

Navždy.

KAPITOLA  3

Anna Gallowayová roztáhla krajkové záclony na okně ložnice. Z parapetu se vznesla troška prachu a zavířila vzduchem. Po ramenou se jí rozlilo sluneční světlo a teplý říjnový vzduch začal příjemně ohřívat podlahu pod jejíma nohama. Horský vzduch byl chladnější, než byla zvyklá, a i přes plápolající oheň v krbu nemohla potlačit zachvění. Nad krbem visel obraz Ephrama Korbana, sice menší než ten v přízemí, ale přinejmenším stejně skličující. Sochař se strachem z výšek měl v jedné věci pravdu: Korban měl sám sebe víc než rád.

Zadívala se přes louky. Konečně sem dorazila. Na místo, na které měla z nějakého důvodu dorazit. Byla tu na konci světa, na logickém místě pro zakončení života. Otřásla se z fatalismu svých myšlenek. Přinutila se zadívat znovu z okna. Pozorovala grošáka a kaštanově zbarveného koně, jak cválají přes pastviny. Pocit svobody a míru ji zahřál.

„Je to tady opravdu krásné, že?" promluvil za Annou ženský hlas. Předtím řekla Anně, že se jmenuje "Cris bez h„, jako kdyby jí absence h přidávala na tvrdosti a ubírala jí na flexibilitě. Její nová spolubydlící. . .

„Je to tu báječné," řekla Anna. "Všechno, o čem jsem kdy snila."

Cris si už vybalila kufr, postel vedle dveří pokrývaly její šminky, akvarelové štětce a skicáře. Anna si s sebou nepřivezla téměř nic, jen útlou hromádku knih, kterou úhledně vyrovnala na svůj prádelník. Její postoj k materiálním věcem a pozemskému pohodlí prošel v uplynulém roce dramatickými změnami. Pokud si člověk nebyl jistý tím, kam míří, cestoval nalehko.

Prudká bolest se přehnala jejím podbřiškem, záludně silná, jako by ji ve zpomaleném filmu píchala jehla. Zavřela oči a začala pozpátku odpočítávat velkými, tučnými číslicemi.

Deset, kulatá a tenká. . .

Devět, sklánějící se smyčka. . .

Byla už u šestky a bolest se vzdalovala někam daleko směrem k hřebenu hor Blue Ridge, když ji hlas Cris stáhl zpět do reality.

“Můžeš mi říct, jaké máš zaměstnání?”

Anna se odvrátila od okna. Cris seděla na posteli a kartáčovala si své dlouhé blonďaté vlasy. Anna byla ráda, že jí po chemoterapii nevypadaly vlasy. Důvodem nebyla ješitnost, ale pokud měla odejít z tohoto světa, tak s sebou chtěla mít všechno, co k ní patřilo.

„Zabývám se průzkumem článků," řekla Anna.

„Ach, takže jsi spisovatelka."

„Ne ne, žádná fikce ve stylu Jeffersona Spence. Spíš metafyzika."

„Věda a tak?"

Anna seděla na posteli. Bolest se vrátila, ale už ne tak silně jako předtím. "Pracovala jsem ve výzkumné centrále Rhine Research Center v Durhamu. Jako vyšetřovatelka."

„A dala jsi výpověd?"

„Ne tak zcela. Prostě jsem tam skončila svůj úkol."

„Rhine. Nejsou to duchové, divné věci, parapsychologie? Něco jako Akta-X?"

„Pravda není někde venku. Pravda je tady."  Anna se dotkla svého spánku. "Síla mysli. A nezabývali jsme se mimozemšťany. Byl jsem vyšetřovatelka paranormálních aktivit. Bohužel se ze mě stal dinosaurus…Skončila jsem ještě dřív, než jsem stihla začít."

„Na dinosaura jsi příliš mladá."

„V současnosti se všechno zelektronizovalo. Disponujeme detektory elektromagnetického pole, podzvukovými rekordéry, infračervenými kamerami. Pokud nezaznamenáš událost na počítači, tak ti nikdo neuvěří, že se stala. Já ale věřím tomu, co vidím svým srdcem."

Cris se rozhlížela po místnosti, jako kdyby si poprvé povšimla tmavých koutů  a mihotavých stínů planoucího ohně. "Ale sem jsi nepřišla, abys…"

Koniec ukážky

O autorovi:

Scott Nicholson je mezinárodně proslulým autorem bestsellerů, thrillerů, sci-fi a fantasy románů. Nenechte si ujít jeho nadpřirozenou romanci Duch Korban Manoru.

Adresa webových stránek: www.hauntedcomputer.com

O překladatelce:

Jana Wilhelm pracuje jako průvodkyně, tlumočnice a překladatelka textů a webových stránek z angličtiny a němčiny.

Email: j.wilhelm@post.cz

Table of Contents

Titulná strana

1898

1-9

KAPITOLA I

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

10-19

20-29

30-39

40-49

50-59

60-69

70-82

O autorovi