Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Jana Kutnohorská, CSc.

Multikulturní ošetřovatelství pro praxi

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Recenze:

PhDr. Katarína Gerlichová, PhD.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5191. publikaci

Odpovědná redaktorka Karla Hejduková

Sazba a zlom Josef Lutka

Počet stran 160

Vydání první, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © allphoto, 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4413-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-8582-0 (pro formát PDF)

ISBN 978-80-247-8583-7 (pro formát EPUB)

Úvod

Ošetřování je morální umění a morálka je součástí širšího kulturního kontextu. Ošetřování je kultura. Součástí osobnostní výbavy sestry a každého zdravotníka by měly být multikulturní kompetence, ty jsou benefitem v osobnostní výbavě, který získáme systematickým studiem kultur.[1] Česká republika, jako cílový stát pro některé migrující obyvatelstvo, by měla být připravena na to, že i zde se budou setkávat lidé různého původu, rasy, náboženství, morálky a lidé s odlišnými názory na naplňování smyslu života a ti všichni jsou potencionálními příjemci zdravotní péče. Od všech zdravotníků se očekává, že budou mít morální postoj ke klientům/pacientům, že budou mít morální kompetence. Vyhledávání odborné péče v době nemoci a projevy bolesti mají kulturní rozměr. Většina studií, které se zaměřují na morálku, dochází k závěru, že ji vzdělání příznivě ovlivňuje.[2] Je proto žádoucí, aby sestry a všichni zdravotníci byli dostatečně vzděláni pro praxi v multikulturním ošetřovatelství.

Sestra, která poskytuje péči klientům z různých kultur, by měla být vybavena patřičnými znalostmi z oblasti multikulturního/transkulturního ošetřovatelství, vnímavostí a pochopením, měla by mít vysokou komunikační kulturu, protože komunikace s nemocnými může pomoci a také ublížit. Sestra by měla mít také širší kulturní znalosti, které uplatní ve své profesi, včetně znalostí např. o kultuře umírání a s tím souvisejícími kulturními zvyky a rituály. Vzhledem k tomu, že v České republice počet cizinců rok od roku stoupá, je plně žádoucí, aby zdravotníci byli připraveni pro praxi.[3]

Kulturní pohledy na různé aspekty života se stávají nutností pro současnou i budoucí generaci. Součástí kulturních zvyků, tradice a rituálů jsou komunikační bariéry, komunikační tabu, různost náboženského vyznání, různorodost životních stylů, stravovací návyky, atd. Pro multikulturní ošetřovatelskou a vůbec zdravotnickou péči je dobré znát soubor zásad, které jsou návodem pro myšlení a rozhodování sester a všech zdravotníků poskytujících péči lidem z odlišného kulturního prostředí: pro zdraví, léčbu a pocit pohody jednotlivců, rodin, skupin a institucí je nezbytná humánní péče respektující danou kulturu.

Kultura podstatně ovlivňuje myšlení a chování lidí a proto ji nelze ignorovat ani v kontextu poskytování zdravotnických služeb a ošetřovatelské péče. Je třeba s touto proměnou počítat nejen v oblasti zdravotní politiky, etiky, systémového řešení problematiky péče o pacienty odlišných etnik a kultur ve zdravotnickém zařízení, ale také v procesu poskytování přímé péče (je třeba do léčebných a ošetřovatelských plánů zakomponovat specifické kulturní a sociální problémy pacienta a jeho rodiny).[4]

Kvalita ošetřovatelské péče je založena na uspokojování individuálních potřeb pacientů/klientů, což vyžaduje ošetřovatelský personál, který má odpovídající znalosti a dovednosti. Sestry by měly umět zhodnotit aktuální zdravotní stav a reakce pacienta na neuspokojené potřeby, včetně potřeb souvisejících s odlišnou kulturou, a podle toho průběžně zajišťovat individuální péči.

S nárůstem kulturního vědomí klientů zdravotní péče vyvstalo jako samozřejmost očekávání, že sestry a lékaři jsou morálně a profesně zavázáni přizpůsobit svou péči klientově kultuře. Tento společenský imperativ žádá od zdravotnického personálu znalost různých kultur. Nejde o náhodnou znalost. V určitém prostředí se setkáváme s určitými kulturami, a to v závislosti na migračních proudech. Proto i znalosti kultur se mohou v čase měnit podle toho, jak se mění migrační proudy. Respektování osobní i kulturní diverzity je v dnešní době neodmyslitelnou součástí strategie řízení lidských zdrojů také ve zdravotnictví včetně ošetřovatelství.

Cílem publikace je pomoci sestrám a všem zdravotnickým pracovníkům orientovat se v kulturních odlišnostech etnik žijících v České republice, a to v takových odlišnostech, které mohou ovlivňovat poskytování ošetřovatelské péče v praxi. Pomoci najít způsob, jak pacientům/klientům z jiných kultur lépe porozumět. Publikace je vhodná pro všechny, kteří se zajímají o multikulturu včetně studentů zdravotnických oborů jak nelékařských, tak lékařských. Primární pozornost věnujeme ošetřovatelství.

Paní Sonja Baťová při přebírání čestného doktorátu Univerzity Tomáše Bati ve Zlíně v květnu 2011 vystihla multikulturu slovy: „Díky sociálním sítím jsou někdy naše děti mnohem lépe informovány než my samy. Cizí země už pro ně nejsou neznámé. Cestují a jsou vystaveny multikulturním zvykům a tradicím, i když zůstávají doma: jedí pizzu, sushi, jarní závitky a tortilly, zápasí v judu a luští sudoku. Svět se zploštil, a osudy lidí žijících v západních městech nebo indických vesnicích jsou tímto vývojem, nad kterým máme pramalou kontrolu, ovlivněny.“[5]

Jana Kutnohorská

Univerzita Tomáše Bati ve Zlíně

Fakulta humanitních studií

1     V České republice je problematice multikulturního ošetřovatelství věnována pozornost od roku 2002, kdy Ministerstvo zdravotnictví ČR bylo zadavatelem řešení pro výzkum multikultury v ošetřovatelské péči a pro vytvoření odpovídajících studijních textů. Na výzkumu se tehdy podílela katedra ošetřovatelství tehdejší Zdravotně sociální fakulty Ostravské univerzity pod vedením Dagmar Mastiliakové a Ústav ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Univerzity Palackého pod vedením Lenky Špirudové. Postupně z výzkumu vznikly závěrečné zprávy a publikace v prestižním nakladatelství Grada Publishing a v tematicky zaměřených sbornících a publikacích jak v České republice, tak v zahraničí. Studium multikulturního/transkulturního ošetřovatelství je otevřený nikdy nekončící proces, neboť kultura se vyvíjí v prostoru i čase.

2   SLOVÁČKOVÁ, B.; SLOVÁČEK, L. Moral Judgement Competence and Moral Attitudes of Medical Students. Nursing Ethics. 2007; 14: 320–328.

3   Za 4 roky (2005–2009) počet cizinců legálně žijících v České republice se zvýšil o 63 %. Celkem je jich v populaci 4,15 %. Vyplývá to ze zprávy Českého statistického úřadu, který porovnával data z let 2005 a 2009. Podíl cizinců v Česku je tak jeden z nejvyšších mezi postkomunistickými zeměmi. Mezi lety 2005 a 2009 se zdvojnásobil počet dětí, které se narodily v Česku cizincům. Nejvíce cizinců pochází z Ukrajiny, Slovenska a Vietnamu. Zatímco k 1. červenci 2005 bylo v České republice evidováno 266 303 cizinců, o 4 roky později jich bylo už 435 034. In: Online Zprávy Hospodářských novin 9. 12. 2010 [Online] [cit. 2011-03-25] Dostupné z URL: http://domaci.ihned.cz/c1-48529220-do-ceska-miri-stale-vice-cizincu-prichazeji-hlavne-za-praci

4   ŠPIRUDOVÁ, L. et al. Pečujeme o klienty odlišných etnik a kultur. 2004, s. 55.

5   Paní Sonja Baťová obdrží čestný doktorát UTB. [Online] [cit. 2012-08-06] Dostupné z URL: http://web.utb.cz/?id=0_0_23_9&iid=1540&lang=cs&type=0

1 Filozofie multikulturalismu ve 21. století

Každý člověk je ovlivněn kulturním prostředím, v němž vyrůstá, pracuje nebo studuje. V průběhu procesu socializace se učíme, co od nás společnost vyžaduje, abychom se stali jejími úspěšnými členy. Během života se stáváme v rámci „stejné“ kultury členy nejrůznějších podskupin (subkultur). Tyto podskupiny mají svá vlastní vnitřní pravidla a zvyky, kterými se odlišují od většinových kulturních norem, a kladou na své členy určité nároky. Každá situace klienta má kulturní, morální, sociální a politické dimenze, které neznamenají při péči jen etickou povinnost, ale jsou výzvou k úsilí podporovat zdraví v holistickém pojetí, tj. včetně respektování kulturních aspektů. Každá kultura má své pojetí zdraví a nemoci. Každé etnikum mívá své pojetí toho, co považuje za „normální jednání“. Kulturní jevy jako jazyk, umění, historie, spiritualita či příbuzenské vztahy patří k holistickému, celostnímu vnímání člo-věka.[6]

1.1 Multikulturalita jako historický a reálný fenomén

Integrovaná Evropa má ve svém štítě motto: In varietate concordia. – Jednota v různosti. Obsahovou náplní motta je tolerance, respekt k odlišnostem, a to za podmínky, že navzájem uznáváme stejné základní hodnoty. Multilkulturalita je fenomén, který je součástí naší kultury, je také součástí globalizace. Ideálem multikulturality je harmonická souhra kultur včetně zvyků, chování, tradic, rituálů, aby příslušníci různých národů, národností žili ve vzájemné toleranci. Všeobecně platí, že nejrychlejší vývoj zaznamenaly civilizace, které byly v kontaktu s odlišnými kulturami, soutěžily s nimi a byly nuceny vůči nim se vymezovat. Kultura, která je v izolaci, stagnuje. Během mezikulturní konfrontace docházelo a dochází k výměně znalostí, poznávání jiných tradic, zvyků, hierarchie hodnot. Každá kultura může „něco“ nabídnout a každá kultura má prostor „něco“ přijmout.

Florence Nightingalová (1820–1910), která povýšila ošetřování na profesi, ve své publikaci Notes on Nursing (Kniha o ošetřování nemocných) uvádí: „Zkušenost nás učí, že důležitý ano i rozhodující vliv dobré opatrování na průběh nemoci má.“[7] Dále zdůrazňuje, že obavy, nejistota, dlouhé čekání, strach před náhlým překvapením škodí nemocnému víc než jiná námaha. Píše: „Jako příšery ho pronásledují myšlenky, které znepokojují jeho mysl a způsobují v jeho nitru nejtrapnější city.“[8] Doporučuje ošetřovatelkám, aby nemocného takových pocitů zbavily. Slova Nightingalové jsou nadčasová, i když nehovoří o multikulturním ošetřovatelství, vystihuje jeho podstatu, tj. respekt k důstojnosti každého člověka, aby nemusel prožívat pocity strachu.

Definice

Multikulturalismus je ideál harmonické koexistence odlišných kulturních a etnických skupin v pluralitní společnosti. Multikulturalismus lze definovat jako doktrínu, která tvrdí, že samostatné etnické skupiny mají právo se kulturně lišit od většinové společnosti, stejně jako má většina právo na svou kulturu.[9]

V politické rovině se multikulturalismus prosazuje zdůrazňováním lidských práv a svobod, které nesmí být ohrožovány a deformovány privilegii určitých rasových, etnických nebo náboženských skupin.

Koncept multikulturalismu přestavuje nový směr pro budoucnost. Multikulturalismus není objevem naší doby. Mnohé společnosti v minulosti byly složeny z několika odlišných komunit a s vlastní diverzitou se vyrovnávaly různými způsoby. Bhikhu Parekh[10] definoval základní rysy, jež jsou v dnešních multikulturních společnostech unikátní. Multikulturní perspektiva se skládá z kreativní interakce tří základních pohledů: kulturního zakotvení lidské bytosti, nevyhnutelnosti a vhodnosti kulturního pluralismu, pluralistického a multikulturního založení každé kultury. Společný pocit sounáležitosti, založený na sdílení kulturních, etnických a jiných charakteristik je pro multikulturní společnosti příliš rozmanitý. Bude nezbytné určit vlastní rozpětí „povolené rozmanitosti“.[11] Multikulturalismus je systém přesvědčení a chování, které uznává a respektuje přítomnost všech rozmanitých skupin v organizaci či společenství, oceňuje a váží si jejich společensko-kulturních odlišností a podporuje a umožňuje jejich trvalé podílení se na životě společnosti v rámci inkluzivního kulturního kontextu, díky němuž je ovšem umožněno uplatnění se v rámci organizace společnosti. Multikulturalismus zahrnuje ideály snášenlivosti, práv, uznání a přizpůsobení se za předpokladu, že rozmanitost je ve společnosti chtěná a oceňovaná.[12]

1.1.1 Historický exkurz

Migrace obyvatelstva je součástí dějin lidské společnosti, je nedílnou součástí každodennosti a je třeba s ní počítat i v budoucnosti. Dřívější Československá a dnes Česká republika jako průmyslově a kulturně vyspělý stát byl a je cílem migrací pro osoby z blízkých i ze vzdálených oblastí a ti jsou součástí multikulturní společnosti.

Československá republika vznikla v roce 1918 jako mnohonárodnostní stát s převahou dvou slovanských národů, Čechů a Slováků a se silnými menšinami, zejména německou, německo-židovskou, polskou, maďarskou, rumunskou a velkým počtem romského obyvatelstva. Zjišťování národnostní situace na území Čech, Moravy, Slezska a Slovenska bylo vždy trvalou součástí sčítání lidu, domů a bytů. Měnil se ovšem způsob zjišťování i význam zjištěných údajů. Nyní se rozumí národností příslušnost k národu, národnosti nebo etnické menšině. Pro určení není rozhodující mateřská řeč, ani řeč, kterou občan právě užívá nebo lépe ovládá, ale jeho vlastní rozhodnutí.

K velkým přesunům obyvatel došlo po 2. světové válce, kdy transfer Němců z poválečného Československa představoval více jak 2,5 milionů osob. Naopak v poválečném období se přistěhovaly tisíce Řeků, přišli reemigranti z Volyně, Rumunska, Maďarska, ale i ze zámoří. Po roce 1989 se změnil počet cizinců a jejich složení. Společenské změny v zemích, dříve označovaných za socialistické (také tzv. východní blok), přinesly imigraci ze států bývalého SSSR, zejména z Ukrajiny. Válka v Jugoslávii zvýšila přistěhovalectví z Balkánu. Do České republiky se přistěhovaly skupiny osob z Asie (Vietnamu, Mongolska a Číny). Zdravotní a lázeňské péče využívají bohatí Arabové a jiní kulturně odlišní cizinci.

Minoritní národnostní skupiny se soustřeďují obvykle na určité území (popř. v určité městské čtvrti), kde vytvářejí majoritní národnostní skupinu, což bývá podmíněno obvykle historicky. Národnostní menšiny v České republice najdeme jednak ve Slezsku a na severní Moravě (minorita polská) a jednak v celém pohraničí (minorita německá a slovenská). Území polské minority je tradiční a leží při polské hranici. Území německé minority je území, kde původně (do poválečného odsunu) sídlili Němci jako lokální majorita. Území slovenské minority je území silnější koncentrace Slováků v našem státě a souvisí s poválečným doosidlováním českého pohraničí, kterého se zúčastnilo mnoho Slováků často i zahraničního původu (reemigrace). To samozřejmě neznamená, že příslušníky uvedených národnostních menšin nenajdeme na jiném území našeho státu, byť ovšem v daleko menší koncentraci.[13]

Z postkomunistických zemí snad kromě Slovinska má Česká republika jeden z největších podílů cizinců. Na Slovensku tvoří cizinci asi 1 %, v Polsku 0,1 %. V Německu tvoří lidé z jiných zemí asi 9 % obyvatelstva, v Rakousku pak více než 10 %. Zároveň se zdvojnásobil počet dětí, které se narodily cizincům v České republice, z 1518 v roce 2005 na 3104 v roce 2009. Nejvíce potomků se narodilo v České republice Vietnamcům, dále pak Ukrajincům a Slovákům. Statistici přesto upozornili, že plodnost cizinců je v porovnání s českým obyvatelstvem nízká, většina cizinců totiž do Česka přichází hlavně pracovat. Tomu odpovídá i věková skladba lidí ze zahraničí, věkový průměr se pohybuje kolem 35 let. Osob pod 15 a nad 64 let je minimum. Největší koncentrace cizinců je v Praze, kde tvoří skoro 12 % obyvatelstva (asi 145 000). Následuje Karlovarský kraj, kde je jejich podíl 6,5 %, a Plzeňský kraj s 4,8 %. Například v Mladé Boleslavi, Chebu nebo Karlových Varech podíl cizinců přesahuje 8 %. Nejméně cizinců hlásí Moravskoslezský, Zlínský a Olomoucký kraj, mezi 1,5–2 %. Zatímco ve většině krajů převažují mezi cizinci lidé z Ukrajiny, například v Karlovarském a Ústeckém kraji je největší podíl Vietnamců, v Olomouckém, Zlínském a Moravskoslezském kraji zase největší podíl Slováků.[14]

1.1.2 Etnicita

Etymologie: Etnicita = souhrn vlastností či znaků vymezujících etnikum –je úzce spojena s prvky příslušné kultury.

Etnicita nemá jednoznačnou definici. Užívá se ve společenskovědním kontextu od šedesátých let 20. století. Fenomén etnicity je složitý. Etnicita se týká vztahů mezi skupinami, jejichž členové považují příslušníky jiných skupin za kulturně odlišné. Fenomén etnicity je důležitý pro identitu každého člověka. Názor, že etnicita souvisí s „objektivními kulturními rozdíly“, je běžný. Antropologický výzkum prokázal, že etnicita je nejdůležitější tam, kde jsou si skupiny obyvatel kulturně blízké a přicházejí pravidelně do vzájemného kontaktu. Kulturní odlišnosti v důsledku častějších vzájemných kontaktů a probíhajícího procesu modernizace začínají být v mnoha ohledech méně nápadné, ale zároveň vzrůstá význam etnické identity a etnického uvědomění. Čím podobnější se lidé stávají, tím více lpí na zbývajících odlišnostech. Etnicita nemusí nést konflikt, může se projevovat zcela poklidným způsobem v každodenních situacích, v podobě náboženských kultů či jiných mírumilovných jevů. Projevuje se v okamžiku, kdy v procesu interakce vzrůstá význam kulturních odlišností. Jde tedy o to, co je kulturně relevantní a nikoli o to, které kulturní odlišnosti „se dostávají ke slovu“. Je potřeba ji chápat jako aspekt vztahu a nikoliv jako vlastnost jedince nebo skupiny.[15]

Etnicita je vzájemně provázaný systém kulturních (materiálních a duchovních), rasových, jazykových a teritoriálních faktorů, historických osudů a představ o společenském původu působících v interakci a formujících etnické vědomí člověka a jeho etnickou identitu. Je tomu tak proto, že etnicita – tedy souhrn vlastností či znaků vymezujících etnikum – je úzce spojena s prvky příslušné kultury. Každé etnikum se vyznačuje svou vlastní etnicitou. Pokud má být cílem multikulturního vzdělávání poznávání a respektování jiných kultur než své vlastní, znamená to poznávat a respektovat jiná etnika – nositele těchto kultur.[16]

Etnocentrismus

Etymologie: Etnocentrismus etymologicky z řeckého ethos = nárok, etnikum; v latině = střed.[17]

Opak kulturního relativismu, tendence poznávat, hodnotit a interpretovat okolní svět jen z perspektivy kultury vlastního společenství.[18] Vlastní kultura se stává úhlem pohledu, z něhož jedinec vnímá a hodnotí odlišné kulturní projevy. Spočívá v přesvědčení, že vlastní kultura je nadřazená všem ostatním, že náš pohled na svět, naše způsoby chování, naše instituce, naše péče jsou jediné správné. My jsme vlastníky univerzální pravdy, všichni ostatní, hodnoceni z perspektivy našeho společenství, se mýlí. Určitá míra etnocentrismu je vlastní všem kulturám a společenstvím.[19] Jde o jeden z univerzálně se vyskytujících projevů lidské psychiky a zcela jej eliminovat je prakticky nemožné. Etnocentrismus je zákonitým produktem a zároveň podmínkou socializace a enkulturace, podporuje vnitřní soudržnost sociálních společenství a je mechanismem identifikace jednotlivce se skupinou, k níž přísluší, s jejími hodnotami a normami. Podle intenzity tohoto psychického rysu lze pak rozlišovat etnocentrismus umírněný a agre-sivní.[20]

Umírněný etnocentrismus má k projevům odlišných kultur tolerantní vztah a připouští jejich právo na existenci. Agresivní etnocentrismus je zdrojem netolerance a vyvolává konflikty při konfrontaci jedince s projevy odlišných kulturních společenství, vede k odmítání cizích kulturních prvků nebo znesnadňuje jejich přijetí.[21]

Zvláštním případem etnocentrismu se stal evropocentrismus vyznačující se nadřazováním evropsko-americké kultury všem ostatním kulturám.[22]

Etnocentrismus může být problémový pouze tehdy, pokud (v případě sestry) lpí na neopodstatněných rigidních stereotypech v péči a neusiluje o poznání a pochopení zvyků jiných kultur. Povědomí o jiných kulturách pomáhá sestře vcítit se do pocitů klientů z odlišných prostředí – pak se nepozastaví nad tím, že někteří klienti vyhledávají zvláštní pochoutky.[23]

1.1.3 Základní pojmy související s etnicitou

Etnikum

Etymologie: Pojem „etnikum“ pochází z antické řečtiny, v níž ethnos znamenal „kmen, rasa, národ“.

Teorie o etnické diferenciaci lidstva mají velmi staré kořeny. V současné vědě s pojmem etnikum/etnická skupina (anglicky ethnic group, německy Ethnikum, etnische Gruppe) se setkáváme především v etnologické, kulturně antropologické a sociologické literatuře.[24] Poznání etnické příslušnosti pomůže lépe pochopit potřeby pacienta. Je také užitečné, pokud víme, zda jde o utečence, současného přistěhovalce, či potomka přistěhovalců, žijícího u nás delší dobu.[25]

Etnické vědomí

Vědomí sounáležitosti s určitou etnickou skupinou na základě společně sdílených objektivních komponentů etnicity nebo rodového původu. Jako forma společenského vědomí je souhrnem názorů na původ, etnický prostor (vlast), historické osudy, postavení, úlohu a povahu vlastního etnika a na jeho místo mezi ostatními etniky. V sociálních vědách se užívá pojem etnická identita, který je však s pojmem etnické vědomí téměř shodný.

Etnická příslušnost

Sounáležitost jednotlivce s etnickým společenstvím na základě objektivních a subjektivních komponentů jeho etnicity. Objektivními komponenty etnicity se rozumí teritorium, jazyk aj., za subjektivní komponenty se považují postoje, zvyklosti nebo hodnotový systém. To, jak se projevuje etnická příslušnost, závisí především na tom, zda je uvědomována a může být ze svobodné vůle jednotlivce proklamo-vána.

Etnická, národní příslušnost je věcí individuální identifikace člověka s určitým společenstvím, nikdo ji nenařizuje, je to výsledek výchovy v rodině, ve škole, v širší společnosti. Nemusí být v souladu s rasou. Lidé v průběhu života mohou svou národní identifikaci změnit v důsledku migrace do jiné země, jejímuž etnickému prostředí se přizpůsobí. Taková akulturace nebo asimilace je přirozeným jevem všech společností. Multikulturní společnost má mechanismy k zachování kulturně-etnické rozmanitosti, avšak procesy kulturně-etnických změn v ní probíhají přirozeně.[26]

Etnická skupina

Pojem označuje menšinovou skupinu, která je kulturně odlišná od většinové společnosti. Označení sociální skupiny, která žije uvnitř většího kulturního a sociálního celku a vykazuje specifické etnické rysy, mezi důležité patří rasové, jazykové, náboženské, národnostní nebo geografický původ předků aj. Označení etnická skupina však bývá zužováno na náboženské, rasové, národn(ostn)í, kulturní skupiny. Vlastní obsah označení je závislý na pojetí termínu „etnický“. Pod pojmem „etnikum“ se zdůrazňují nikoliv pouze biologické znaky, nýbrž znaky sociokulturní, jako mravy, zvyky, obyčeje, sociální dědictví a vzájemné vztahy mezi biologicko-genetickými znaky a znaky sociokulturními.[27] Ve společnosti hrají menšiny velmi významnou roli. Jsou spolehlivým indikátorem toho, do jaké míry se dokáže příslušná společnost sama omezovat pravidly, která neplatí jen pro většinu, ale pro každého stejně.[28]

1.2 Kulturní pluralita

Leiningerová v koncepci transkulturního ošetřovatelství hovoří o kulturní pluralitě. Jako teoretická východiska jí sloužily, kromě holistické filozofie, následující kategorie: kultura, dominantní kultura, subkultura.[29]

1.2.1 Pluralismus

Postoj nebo názor, který dává přednost mnohosti a rozmanitosti před jednotným a shodným. Kulturní pluralismus přijímá a oceňuje soužití rozmanitých kulturních skupin, neboť očekává, že vzájemné setkávání všechny obohatí.[30] Pluralita se reflektuje ve společnosti a tou je trvale sounáležitá skupina lidí, kterou zpravidla spojuje jazyk jako nejdůležitější prostředek komunikace, jistá představa chování a mravů, společná minulost a tradice, fyzická blízkost a množství skutečných setkávání, často sdílené cíle a hodnoty.[31]

1.2.2 Kultura

Etymologie: Pojem kultura je latinského původu a je od slova cultura, což znamenalo obdělávání země. Slovem kultura (cultura, příčestí trpné latinského colere, pěstovat, tedy „co je pěstováno“) se původně označovalo pěstování užitkových plodin. Jako metaforu je použil Marcus Tullius Cicero[32] pro překlad Platónova pojmu „péče o duši“ a od 16. století se používá pro označení vybraných lidských činností, zejména uměleckých (tzv. „vysoká kultura“). Kultura se vyjadřuje a předává zejména řečí, často se chápe jako vázaná na určité jazykové prostředí (česká, francouzská, německá kultura).[33]

Pojetí kultury

Ve společenských vědách jako jsou kulturní antropologie, sociologie, sociální psychologie se chápe velmi široce, a to jako vnášení lidského ducha a umu do věcí a lidí a vytváření jejich lepšího stavu.[34] Slovo kultura se běžně používá v různých, navzájem odlišných významech. Pojem kultura je mnohovrstevný a nebývá definován jednoznačně. Váže se k němu řada teorií, které mají svůj základ v mnoha disciplínách (antropologie, sociologie). Každá kultura má specifickou víru, hodnoty, zvyky, způsoby léčby a péče, které je potřeba zjistit, pochopit a využívat při poskytování péče lidem z odlišného kulturního prostředí. Ve spojitosti s kultivací a vzděláním člověka se setkáváme s užíváním pojmu kultura pro označení sféry pozitivních hodnot, které přispívají k zdokonalování lidských schopností.[35]

Kultura je něčím, co je přenášeno v čase i v prostoru. Přesto již ze samotného faktu existence kulturní rozmanitosti – neodmyslitelné součásti lidství – vyplývá také rozmanitost v čase. Kultury přetrvávají a kultury se mění, jsou někdy očím svých nositelů neviditelné, připomínají vzduch, který lidé dýchají, aniž by o něm věděli. Někdy je na ně zase naopak kladen ten nejsilnější důraz a stávají se předmětem velké úcty a vášnivého zaujetí. Neexistuje žádné obecně platné pravidlo, které by potvrdilo nestálost nebo věrnost určité kultuře.[36]

„Kulturní cibule“

Kultura se dá přirovnat k cibuli tzv. „kulturní cibule“.

Zevní vrstva – slupka „kulturní cibule“ představuje produkty kultury jako je řeč, strava, oblečení a architektura. Vše, co je součástí této zevní vrstvy, je okamžitě viditelné a vnímatelné.

Střední vrstva „kulturní cibule“ obsahuje normy a hodnoty, které se odhalí pomaleji a teprve v kontaktu s danou kulturou. Představuje, co je správné a co je špatné, dobré a zlé. Když se člověk pohybuje v ulicích neznámé kulturní oblasti, všimne si jiných pravidel silničního provozu, nejenom jezdí-li se na pravé či levé straně vozovky, ale také gest, která jsou běžně užívaná: rituály pozdravu, stisk ruky, polibek, políbení ruky, úklon, jiná témata společenského rozhovoru.

Vnitřní vrstva, jádro „kulturní cibule“, obsahuje základní hodnoty a otázky existence, např. konkrétní otázky právního systému, sociálních opatření apod.

Pochopitelně se vyskytují ve všech kulturních vrstvách individuální rozdíly. Osobnost, výchova, sociální a politické vlivy tvoří živnou půdu pro „kulturní cibuli“, a to se liší i v rámci jedné kultury.[37]

Kultura jako ledovec

Můžeme se setkat s popisem kultury jako ledovce, ze kterého vidíme pouze jeho špičku představovanou symboly, hrdiny a rituály dané kultury. Podstatná část ledovce, která symbolizuje hodnoty a normy, je před námi skryta. Proto je nezbytné pro úspěšnou interkulturní/multikulturní komunikaci s touto částí se seznámit.

Definice kultury

Kultura je vždy kolektivním jevem, protože je zčásti sdílena s lidmi, kteří žili nebo žijí ve stejném sociálním prostředí, ve kterém se s ní seznámili, kde ji přijali. Kultura je tedy naučená a odvíjí se od sociálního prostředí.

Termín kultura je pro většinu z nás známý, v mnoha kontextech používaný výraz. Vyskytuje se v mnoha vědních disciplínách (včetně ošetřovatelství) a tudíž je vystihován velkou řadou definic.[38] V zásadě lze rozlišit dvě skupiny pojetí kultury (širší a užší): Podle širšího pojetí zahrnuje pojem kultura všechno, co vytváří lidská civilizace – tedy materiální výsledky lidské činnosti (obydlí, nástroje, průmysl aj.) a duchovní výtvory lidí jako je umění, náboženství, zvyky, politika, právo aj. Podle užšího pojetí je pojem kultura vztahován spíše k projevům chování lidí – tedy kulturou určitého společenství lidí se míní jeho zvyklosti, symboly, komunikační normy, sdílené hodnotové systémy, předávané zkušenosti, zachovávaná tabu aj.[39] Přijměme kulturu v námi sledovaných souvislostech jako antropologický termín, který používají společenské vědy. Kulturu vnímáme jako propracované, sdílené a předávané chápání hodnot, životního stylu a přesvědčení jisté skupiny osob. Přechází z generace na generaci, ovlivňuje myšlení, jednání, rozhodování a zdravotník by s tím měl počítat. Každý člověk – tedy i pacient/klient má určitou kulturní hierarchii danou tradicí, výchovou, vzděláním, životní zkušeností. Morální chování a hodnotový systém člověka obvykle odrážejí kulturu, individuální přání, touhy a zájmy.

Podle Velkého sociologického slovníku je kultura souhrn prostředků a mechanismů specificky lidské adaptace k vnějšímu prostředí. Představuje program činnosti jednotlivců a skupin, který je fixovaný sociokulturními stereotypy a předávaný prostřednictvím kulturního dědictví.[40] Sociologové vnímají kulturu jako pojem, zahrnující sociální zvyklosti určité komunity, její zákony, obyčeje, tradice a zvyky. Kultura je společný rámec, který si lidé pro snazší komunikaci vytvořili, předávali z generace na generaci a neustále modifikovali.[41]

Kultura, to jsou naučené, sdílené a předávané hodnoty, přesvědčení, normy a zvyklosti určité skupiny lidí. Tyto složky ovlivňují myšlení, rozhodování a jednání specifickým způsobem. Za touto definicí stojí předpoklad, že lidé jsou kulturní bytosti, které si zajišťovaly schopnost přežít v různých dobách svou ochotou pomáhat druhým a pečovat o ně, a to v každém věku, v mnoha různých prostředích a mnoha způsoby.

Subkultura

Předpona „sub“ naznačuje svébytnost a odlišnost od dominantní společnosti. Subkulturu tedy tvoří skupiny lidí, kteří sdílejí zvláštní hodnoty a normy, v nichž se rozcházejí s dominantní kulturou, a které nabízejí mapy významů, díky nimž je svět pro členy subkultury srozumitelný. Subkultury se pokoušejí řešit kolektivně zažívané problémy a vytvářet kolektivní a individuální identity. Konkrétní subkulturní chování a artefakty odrážejí strukturu, styl, typické starosti, postoje a pocity skupiny. Kreativita a kulturní odezva subkultur nejsou náhodné, ale vyjadřují společenské rozpory. Subkultury se neformují v opozici ke kultuře hlavního proudu (dominantní kultura), nejsou však jednotné a vyznačují se vnitřními rozpory. Subkulturám je někdy připisována role prostoru, v němž mohou kultury rozcházející se s normou opakovaně „vyjednávat“ své postavení nebo si vydobýt své „místo na slunci“.[42] Pojem bývá užíván k označení dílčí kategorie uvnitř širší kultury. Stejně je tomu u kontrakultury, což je subkultura negující některé hodnoty dominantní kultury a vstupující s ní do konfliktu.

Žádná kultura v současné době netvoří homogenní celek, ale je vnitřně diferencovaná do celé řady subkultur. Za nositele subkultury je možné považovat menší sociální skupiny, které vykazují alternativní kulturní znaky, jimiž se odlišují od kultury, v jejímž rámci existují.

SHRNUTÍ

Pokud provedeme stručnou sumarizaci, tak pro multikulturní ošetřovatelství v praxi mají význam tyto závěry:

•Kultura je produktem učení.

Není instinktivní či vrozená. Osvojujeme si ji po narození prostřednictvím životních zkušeností. Přenáší se z rodičů na děti a z nich na další generace.

•Kultura je sociální. Rodí se a vyvíjí v rámci vztahů mezi lidmi.

•Kultura je přizpůsobivá. Zvyky, přesvědčení a praktiky se mění pomalu a vždy se přizpůsobují sociálnímu prostředí i biologickým a psychologickým potřebám lidí. Při měnících se životních podmínkách se mohou některé tradiční formy kultury postupně oslabovat, až se vyloučí úplně. Například bylo zvykem, že několik generací v rodině žilo spolu (rozšířené rodiny), vzdělávání či zaměstnání vyžaduje od dětí čím dál častěji, aby svoje rodiče opustily a přestěhovaly se do jiné části krajiny, země, kontinentu. Tím se změnily i normy týkající se široké rodiny.

•Kultura je integrující. Prvky kultury mají tendenci vytvářet konzistentní a integrovaný systém. Například náboženské přesvědčení a praktiky ovlivňují organizaci rodiny, ekonomické hodnoty i zdravotnické praktiky a zároveň jsou jimi ovlivňovány.

•Kultura je souhrnem určitých představ. Představivost je schopnost vyjádřit určité představy o věcech a jevech. Zvyky skupiny, které jsou součástí kultury, prezentují do značné míry ideální normy modelů chování. Konání jedinců však těmto normám nemusí vždy odpovídat, protože lidé naplňují ideály podle vlastních představ a ty se mohou odlišovat od představ společnosti a celku.

•Kultura má přinášet uspokojení. Kulturní návyky přetrvávají pouze do té doby, dokud uspokojují potřeby lidí. Uspokojení posiluje návyky a přesvědčení. Pokud ztratí svoji funkci, postupně se od nich upouští.[43]

1.2.3 Základní pojmy související s kulturní pluralitou

Kulturní pluralita je teoretický princip, podle něhož se uznává, že jednotlivá společenství (národy, etnika, kmeny, rasy, náboženské skupiny) mají své specifické kultury, které je nutno považovat za zcela rovnocenné. Proto je třeba tolerovat způsob života cizích společenství a respektovat existenci odlišných hodnot a norem. Není tedy vhodné považovat kulturu určitého společenství za primitivní či barbarskou jen proto, že neodpovídá např. kultuře ekonomicky vyspělých evropských národů. Uznání tohoto principu bývá označováno též jako teorie kulturního relativismu.[44]

Kulturní relativismus. Teoreticko-metodologický přístup ke studiu kulturních jevů, který předpokládá, že jednotlivé kultury představující jedinečné a neopakovatelné sociokulturní systémy, které je možno popsat a pochopit pouze v kontextu jejich vlastních hodnot, norem a idejí.[45] Kulturní relativismus znamená také relativismus morální, neboť nelze ignorovat mezinárodní měřítka spravedlnosti a morálky, ale chování jednotlivců by mělo být posuzováno pouze v kontextu jejich kulturního systému.

Dominantní kultura nebo také hlavní kultura zahrnuje jazyk, náboženství, chování, hodnoty, rituály a společenské zvyky, které jsou často normou pro společnost jako celek. Dominantní kultura je obvykle, ovšem nikoliv vždy, většinová a dosahuje svého dominantního postavení tím, že ovlivňuje sociální, zdravotní, vzdělávací a jiné instituce, ovlivňuje politiku, právo, umění a naopak politika, právo, umění ovlivňují sociální a vzdělávací instituce a tím dominantní kulturu.

Akulturace

Sociální proces, který se uskutečňuje ve všech případech, kdy se dostávají do dlouhodobého kontaktu nebo střetu dvě kultury nebo i několik kultur současně, dochází tak ke kulturním změnám. V mnoha případech, i při nenásilném kontaktu dvou kultur, dochází k tomu, že jedna kultura se asimiluje, podléhá kultuře vyspělejší.[46]

Akulturace je:

•typ endogenní kulturní změny, k níž dochází při vzájemném kontaktu různých kultur,[47]

•proces sociálního učení, jímž jedinec nebo skupina získává a osvojuje si přímou a dlouhodobě trvající interakcí s jinou (cizí) kulturou charakteristické znaky (cizí) kultury,

•předávání kultury z generace na generaci,

•adaptace člena/ů cizí skupiny (out-group) na chování vlastní skupiny (in-group),

•vrůstání jedince do kulturního společenství, které má šest fází:

1.rané dětství se vztahem k matce,

2.dětství se vztahem k hračkám,

3.dětství se vztahem ke skupině,

4.preadolescence s egocentrismem a přelétavým přátelstvím,

5.adolescence s trvalejším přátelstvím,

6.zralost s plným zařazením do společnosti. V tomto významu je synonymem socializace.[48]

Akulturační proces

Probíhá ve dvou fázích:

•V první fázi dochází k výběru určitých prvků jiné kultury a zamítnutí jiných.

•Ve druhé fázi dochází k postupnému osvojování vybraných prvků, přičemž velmi často jsou přijímané prvky modifikovány a přizpůsobovány vlastní, socializačním procesem osvojené, kultuře.

V některých případech dochází k dezintegraci a konfliktům mezi oběma kulturami, po nichž nastane integrace v novém útvaru, který se zcela nebo částečně liší od obou starých. Akulturace však není pouze jednosměrným procesem (srv. socializace, asimilace, enkulturace).

Asimilace

Proces, při kterém se specifika minoritní sociokulturní skupiny rozpouštějí v kultuře majoritní. Znaky původní kultury se ztrácejí a jsou nahrazovány znaky dominantní, přejímané kultury. Členové minorit se mohou účastnit všech aspektů života majority za cenu, že se vzdávají znaků své kultury a přejímají modely chování, hodnoty, způsoby myšlení majoritní skupiny.[49]

S procesem asimilace, resp. s jejím chápáním buď jako pozitivního nebo negativního procesu, jsou spjaty potíže, kdy jde o to, jak vyřešit rozpor mezi tím, aby se určité etnikum (např. národnostní menšina) adaptovalo v prostředí většinové populace, přijímalo prvky dominantní kultury a zároveň si uchovalo svou vlastní kulturu a nerozplynulo se úplně v kultuře dominantní. Dnes téměř v každém evropském státě existují určité etnické menšiny, ať už původní (autochtonní) nebo vzniklé imigrací, a všude se objevují tytéž problémy spojené s asimilací a akulturací.

Akulturační a asimilační procesy

Mívají složitý průběh a mohou vést až k překvapivé syntéze – k vykrystalizování nové kultury při průniku několika kultur. Jako nejvýraznější příklad se uvádí současná kultura USA, vzniklá jako „tavící kotel“, v němž se mísily po několik století kultury Irů, Britů, Slovanů, Italů a jiných evropských i mimoevropských přistěhovalců, až toto míšení dalo vznik současnému americkému národu a jeho specifické kultuře.[50]

Enkulturace

Včleňování individua do sociokulturního kontextu skupin i celé společnosti. Proces, jehož prostřednictvím si člověk osvojuje v průběhu svého života kulturu dané společnosti. Patří sem všechny projevy naučeného chování, získávání znalostí a dovedností, díky kterým člověk nabývá kompetence v kultuře své společnosti.[51]

Pojem enkulturace se překrývá s pojmem socializace, zavedl ho do kulturní antropologie M. J. Herskovits[52] a rozumí jím „zkušenost získanou učením, jejímž prostřednictvím dociluje člověk na začátku i v dalším průběhu života příslušnost k vlastní kultuře.“[53] Herskovits do pojmu enkulturace zahrnoval všechny projevy naučeného chování a získávání znalostí a dovedností. Pojem enkulturace považuje za širší než socializace a za jeho protiklad považuje akulturaci.[54]

Enkulturace je:

•proces začleňování jedince do kultury, který zahrnuje osvojení artefaktů, sociokulturních regulativů a idejí sdílených členy dané společnosti,[55]

•vědomé nebo nevědomé vrůstání (integrace jedince) do kultury sociálního útvaru, jemuž jedinec náleží,

•část socializačního procesu, během něhož se stane původně neutrální a nekulturní novorozenec integrální součástí společnosti, jejíž kulturu přejímá,

•neukončený celoživotní proces.[56]

Integrace

Integrace je stav nebo proces, při němž si minority plně zachovávají svoje kulturní specifika, aniž by jim tato specifika bránila či znesnadňovala účastnit se všech aspektů života společnosti. Sociokulturní specifika různých skupin jsou plně respektována a je na ně brán i politický zřetel.[57]

1.2.4 Kulturní vzorec

Kulturní pravidla určitých etnik mohou být pro nezasvěcené někdy těžko pochopitelná, ale mají mocný vliv na rozhodování. Každý člověk je ovlivněn kulturním prostředím, v němž vyrůstá, pracuje nebo studuje. Vytváří si kulturní vzorec, tj. naučené schéma pro jednání ve standardních situacích. Toto schéma se promítá do jeho etikety, která je součástí eticky podmíněného chování. Pokud uvádíme etické hodnoty do praxe, děje se tak přístupem k ošetřování nemocného a komunikativními dovednostmi. Tato rovina je spjata s rituály a konvencemi, které komunikaci doprovázejí a ulehčují sociální kontakt. Někdy hovoříme o komunikační etiketě. Problémy především vznikají, když tuto komunikační etiketu nerespektujeme a jsou to někdy větší potíže než při neznalosti jazyka. Tato etiketa má totiž u některých kultur velký význam.

Sociologická definice kulturního vzoru specifikuje, že se jedná o systém norem chování, hodnot a vůbec norem charakteristických pro danou společnost, které jsou obecně přijímány a napodobovány. Tento systém vstupuje do procesu socializace jedinců, reprodukuje se v kulturních výtvorech a stabilizuje se ve svých zvycích a obyčejích.[58] Podle Soukupa jsou kulturní vzory definovány jako naučená a závazná schémata pro jednání ve standardních situacích, navenek vystupujících v podobě obyčejů, mravů, zákonů a tabu.[59]

Ruth Fulton Benedictová[60] byla přesvědčena, že v důsledku plurality kultur různé kultury produkují zcela odlišné typy osobností. Příslušníci různých kultur mají nejen jiné kulturní vzory, ale i jejich osobnostní struktura je odlišná. Díky jejím studiím se etabloval pojem vzorce kultury.

V průběhu procesu socializace se učíme, co od nás společnost vyžaduje, abychom se stali jejími úspěšnými členy. Během života se stáváme pak v rámci „stejné“ kultury členy nejrůznějších podskupin (subkultur). Tyto podskupiny mají svá vlastní vnitřní pravidla a zvyky, kterými se odlišují mnohdy od většinových kulturních norem, a kladou na své členy jiné nároky. Konkrétní kulturní elementy a komplexy je nutno posuzovat v kontextu kultury, která je vytvořila.[61]

Příslušníci stejné kultury se vyznačují společným jazykem, hodnotovým systémem, podobnými vzorci chování a uvažování. Zdrojem chování jsou různé zájmy a motivy, jež jsou modifikovány v procesu učení. V průběhu života si každý jednotlivec na základě principů učení vytváří pro různé situace určité vzorce chování – naučená schémata jednání ve standardních situacích.[62] Vzorce lidského chování zahrnují myšlenky, zvyky, názory, tradice, hodnoty a instituce různých etnik, náboženských nebo sociálních skupin.

Propracované, sdílené a předávané hodnoty, životní styl, přesvědčení určité osoby nebo skupiny osob jsou také kulturou. Toto chápání přechází z generace na generaci a ovlivňuje myšlení, rozhodování a jednání člověka. Kultura ovlivňuje vzorce chování a myšlení. Je to složitá struktura formující poznávání světa a života v něm. Ke kultuře patří rovněž řada obřadních tradičních zvyklostí – rituály v mezních životních situacích (narození, křest, svatba, pohřeb aj.) a kodex etického rozhodování včetně způsobů chování (etiketa). Kultuře nelze upřít i jistou prediktivní úlohu, tzn., že pomáhá předem odhadnout, jak bude dotyčný v dané situaci reagovat. V různých kulturách může mít tatáž situace zcela jiný význam a stát se tak zdrojem nedorozumění a nepochopení.[63] Gellner definuje kulturu jako „soubor konceptů, podle nichž daná populace jedná a myslí.“ [64]

Kultura má vliv na chování lidí, protože učí hodnotám, pravidlům a postupům chování. Každá kultura má specifickou víru, hodnoty, zvyky, způsoby léčby a péče, které je potřeba zjistit, pochopit a využívat při poskytování péče lidem z odlišného kulturního prostředí. Každý člověk vidí svět v určitém vzorci. Uvědomění si kulturních norem chování je možné jen na základě kontaktu s jinými kulturami a za předpokladu, že člověk netrpí kulturní slepotou.

Některé projevy chování mohou lidé s ohledem na společnou, známou kulturu, na známý kulturní vzorec adekvátně zhodnotit a zařadit. V různých kulturách může mít tatáž situace zcela jiný význam a stát se tak zdrojem nedorozumění, nepochopení, toto se týká především předsudků a stereotypů.

1.2.5 Předsudky, stereotypy a etnofaulismy

Tyto pojmy mají stejný psychologický základ. Jsou to představy, názory a postoje, které určité skupiny lidí chovají k jiným skupinám nebo k sobě samým (autostereotypy). Tyto názory a postoje jsou relativní, neměnné, přenášené mezi generacemi a obtížně odstranitelné. Předsudky a stereotypy mají silný emocionální náboj, zatímco racionální obsah v nich může být potlačen. Různí autoři poukazují na to, že nedostatečná objektivní znalost určitého předmětu či skupiny lidí je vynahrazována v předsudku či stereotypu zevšeobecňujícím názorem či představou přijímanou neověřeně od jiných lidí.[65] Předsudky se nemusejí týkat jen skupiny lidí, mohou být individuální, vázané na určitou zkušenost, stejně tak stereotypy mohou být individuální, jejich základem může být určitý zvyk, zkušenost. Mohou se vázat k rodinné tradici, ke kulturní tradici určité skupiny, etnika apod. Předsudkům a stereotypům se nevyhýbá ani ošetřovatelská péče, mohou být založeny na výše uvedeném, tj. zkušenosti, vycházet z předávaných informací apod.[66]

Předsudky

Předsudek je definován jako negativní stereotyp. Předsudek obsahuje záporné hodnocení nebo odsouzení a je projevem negativního vztahu. Soustava předjatých myšlenek, představ a názorů na určitého jednotlivce, skupinu případně kulturu, které nežádoucím způsobem ovlivňují pohled a hodnocení osoby, skupiny, kultury. Předsudky jsou velmi nebezpečné. Svědčí o tom i některé citáty. Vybíráme: [67]

•Úsudek je možné vyvrátit, předsudek nikoli (hraběnka Dubská).[68]

•Předsudky jsou jako hřebíky: čím víc se do nich buší, tím více drží (Alexandre Dumas mladší). [69]

•Je to smutná epocha, kdy je snadnější rozbít atom než zničit předsudky (Albert Einstein).

Redukce předsudků – hypotéza kontaktu

Neexistuje účinný a prakticky aplikovatelný způsob redukce předsudků. Byla však vytvořena teorie, která se nazývá „hypotéza kontaktu“ a říká, že za určitých podmínek může kontakt mezi rasově či etnicky odlišnými skupinami snižovat předsudky působící v těchto skupinách. Aby hypotéza kontaktu mohla fungovat, je třeba dodržovat určité podmínky. Skupiny musí mít přibližně:

•stejný status,

•musí kooperovat pro společný cíl,

•kontakt mezi nimi musí být dobrovolný,

•kontakt musí být podporován nadřízenou institucí či úřady.[70]

Stereotypy

Stereotypy se vyskytují v každé kultuře. Je to jednotvárný, ustálený, navyklý vzorec chování a myšlení. Etnické stereotypy jsou pohledy jedné etnické skupiny na skupinu jinou. Bývají dlouhodobé často s negativním či diskriminačním podtextem. Vznikají již v dětství a přenášejí se z generace na generaci. Někteří autoři chápou předsudek a stereotyp jako synonyma, jiní definují předsudek jako negativní stereotyp. Stereotyp má obvykle podobu ustálené představy konstruované podle rigidního vzorce do schematického obrazu. Stereotyp vzniká na základě zjednodušení, přehánění nebo překroucení pravdy. V České republice jsou odhalovány národní stereotypy, což jsou postoje českých občanů vůči jiným národům.[71]

Stereotyp může být i pozitivní. Češi přisuzují jiným národům např. tyto vlastnosti (jsou to také stereotypy ve vnímání těchto národů): Němci – pilní, pracovití, agresivní; Francouzi – galantní, mají šarm; Italové – hluční, veselí, nespolehliví; Rusové - pohostinní, srdeční, kulturní atd. Samozřejmě obdobné stereotypy mají jiné národy o Češích.[72]

Etnofaulismy

Etnofaulismy jsou projevem stereotypů. Jsou to zvláštní jazykové výrazy. Jde o neoficiální označení používaná příslušníky jednoho národního či etnického společenství pro jiná etnická nebo národní společenství. Příkladem etnofaulismu je pojmenování Vietnamců „rákosníci“ nebo přirovnání „turecké hospodářství“ pro označení špatného hospodaření bez ohledu na to, zda turecké hospodářství je dobré nebo špatné. Etnofaulismy mají často pejorativní nádech. Vyjadřuje se jimi negativní úsudek. Vztahují se většinou k etnickým minoritám. Používají se k označení skupin imigrantů, jejichž kulturní odlišnost je nápadná pro příslušníky majoritního společenství.

Mohou vyjadřovat také něco neznámého, nesrozumitelného s mírně ironickým nádechem. Např. u nás u Čechů je to vyjádření „španělská vesnice“. Němci např. používají pro označení něčeho neznámého „česká vesnice“. Původ daných označení není jasný.[73]

Češi – jak se vnímáme a jak nás vnímají cizinci

Důležité je rovněž vědět, jak se vnímáme my Češi a jak nás vnímají cizinci. Martina Hřebíčková,[74] která se věnuje výzkumu národních stereotypů, uvádí: „My Češi sobě přisuzujeme větší míru neurotismu a nižší míru přívětivosti, než jakou nám přisuzují naši sousedé. Sousedé nás vidí jako přívětivější. Ovšem s výjimkou Slováků - jsou na nás „přísnější“. Možná, že otázky, jak vypadá typický Čech, jaká je naše národní povaha, řešíme víc proto, že jako malý národ máme větší potřebu se stále utvrzovat v tom, jací jsme, v čem jsme jiní než druzí. Představy Čechů, že máme blíže k západním sousedům než k východním národům, výzkumy nepotvrzují. Z různých mezinárodních výzkumů vyplývá, že jsme na tom spíš podobně jako ostatní slovanské národy. Opakovaně například vychází, že lidé ve slovanských zemích jsou emocionálně labilnější než třeba Němci nebo Angličané. Poláci a Slováci nás vnímají jako osoby svědomité, zatímco v očích Němců jsme na hony daleko od představy svědomitosti, disciplinovanosti a pořádkumilovnosti, kterou přisuzují sami sobě. Rakušané nás v této oblasti vidí lépe, ale jen o trochu.“ [75]

Table of Contents

Úvod

1 Filozofie multikulturalismu ve 21. století

1.1 Multikulturalita jako historický a reálný fenomén

Definice

1.1.1 Historický exkurz

1.1.2 Etnicita

Etnocentrismus

1.1.3 Základní pojmy související s etnicitou

Etnikum

Etnické vědomí

Etnická příslušnost

Etnická skupina

1.2 Kulturní pluralita

1.2.1 Pluralismus

1.2.2 Kultura

Pojetí kultury

„Kulturní cibule“

Kultura jako ledovec

Definice kultury

Subkultura

SHRNUTÍ

1.2.3 Základní pojmy související s kulturní pluralitou

Akulturace

Akulturační proces

Asimilace

Akulturační a asimilační procesy

Enkulturace

Integrace

1.2.4 Kulturní vzorec

1.2.5 Předsudky, stereotypy a etnofaulismy

Předsudky

Redukce předsudků – hypotéza kontaktu

Stereotypy

Etnofaulismy

Češi – jak se vnímáme a jak nás vnímají cizinci

1.3 Ošetřovatelství – kultura

1.3.1 Multikulturní – interkulturní – transkulturní

Multikulturní společnost

Interkulturní společnost

Transkulturní ošetřovatelství

Kulturně kongruentní péče

SHRNUTÍ

1.4 Metaparadigma multikulturního/transkulturního ošetřovatelství

1.4.1 Metaparadigmatická koncepce ošetřovatelství definovaná M. Leiningerovou

Definice transkulturního ošetřovatelství dle M. Leiningerové

Teorie Leiningerové

Vývoj teorie

Předpoklady (asumpce)

Metaparadigma oboru a koncepce teorie transkulturního/multikulturního ošetřovatelství

Koncepce teorie

Typy multikulturní péče

1.4.2 Kulturně shodná péče

1.4.3 Doporučení k pochopení klienta z odlišné kultury v ošetřovatelské praxi

1.4.4 Význam multikulturních znalostí pro ošetřovatelství v praxi

1.5 Tolerance a intolerance

Tolerance

Intolerance

Rasa

Společnost

SHRNUTÍ

2 Multikulturní etika v ošetřovatelství pro 21. století

2.1 Ošetřování – kulturní hodnota společnosti

2.2 Respektování identity a důstojnosti pacienta z jiné kultury

2.2.1 Identita a sebeidentita

2.2.2 Důstojnost člověka

2.3 Specifika multikulturní etiky v ošetřovatelství

2.3.2 Etický přístup k pacientovi/klientovi z jiné kultury

2.3.3 Respektování kulturních tradic v ošetřovatelském procesu

2.5 Specifika multikulturní komunikace

2.5.1 Verbální komunikace

2.5.2 Neverbální komunikace

3 Kulturní šok

3.1 Pojetí a definice kulturního šoku

3.2 Fáze kulturního šoku

3.3 Diagnózy kulturního šoku dle nanda international

3.3.1 Doména 9: Zvládání/tolerance zátěže

3.3.2 Doména 10: Životní princip

3.4 Zvládání kulturního šoku

3.5 Výživa a kultura

4 Ošetřování pacienta muslimského vyznání

4.1 Islámské náboženství – základ kultury

4.2 Islámská etika

4.2.1 Islámská etika a islámské právo

4.3 Stravovací zvyky v islámské kultuře

4.4 Komunikační tabu při ošetřování muslimského pacienta

4.4.2 Neverbální komunikace

4.4.3 Etika umírání a smrti v islámské kultuře

5 Specifika menšin a jejich respektování ve zdravotnictví

5.2 Češi očima cizinců

5.3 Kulturní hladiny vzájemných vztahů ve zdravotní péči

5.4 Vietnamci

5.4.1 Etiketa a komunikace

5.4.4 Komunikace při zdravotním vyšetření

5.6 Ukrajinci

5.6.2 Ukrajinská kuchyně

6 Multikulturní trénink v ošetřovatelství

6.1 Implementace multikulturních zkušeností do praxe

6.2 Multikulturní kompetence v ošetřovatelství

6.2.2 Multikulturní kompetence v ošetřovatelství

6.2.3 Model kulturní kompetence

Literatura

Přílohy

Kazuistiky

I Aktivní komunikace s cizinci

Írán

Palestina

Souhrn

Summary