Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Karyn Brand Purvis, David R. Cross, Wendy Lyons Sunshine

Dítě v nové rodině

Copyright © 2007 by Karyn Brand Purvis, David R. Cross, and Wendy Lyons Sunshine.

Přeloženo z anglického originálu The connected child: bring hope and healing to your adoptive family vydaného nakladatelstvím

© McGraw-Hill, USA 2007. ISBN 978-0-07-147500-6.

All rights reserved.

Překlad:

Mgr. Lenka Vlčková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © allphoto 2013

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5061. publikaci

Odpovědná redaktorka Karla Hejduková

Sazba a zlom Lukáš Tingl

Počet stran 256

Vydání první, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

ISBN 978-80-247-4535-0

TIRÁŽ ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978-80-247-8282-9 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8285-0 (ve formátu EPUB)

Poděkování

Rádi bychom poděkovali úžasným rodinám a jejich dětem, které se s námi tak ochotně podělily o své příběhy a zkušenosti a které se staly našimi přáteli, spolupracovníky a učiteli.

Děkujeme také svým kolegům, kteří přispěli svými postřehy a radami a kteří nesmírně obohatili naši práci s ohroženými dětmi a jejich rodinami.

Naše díky patří rovněž pracovníkům a studentům Ústavu pro vývoj dětí, kteří s námi strávili dlouhé hodiny a kteří se snaží, aby byl svět lepším místem pro děti a jejich rodiče.

Děkujeme vedení texaské Křesťanské univerzity za to, jak naši práci podpořilo a pomohlo nám přetvořit naše sny ve skutečnost.

A děkujeme také svým vlastním rodinám za jejich podporu a inspiraci, a za lásku, kterou nám každý den dávají.

„Dítě v nové rodině“ nabízí užitečné praktické rady. Rodičům předkládá vědecké poznatky, ale zároveň slouží jako inspirace, která má pomoci s výchovou dětí s problematickým chováním a zajistit jejich zdravý tělesný i duševní vývoj – nedocenitelný zdroj pro rodiče i odbornou veřejnost.

THOMAS ATWOOD,

předseda a generální ředitel Národní rady pro adopci

Jak praví moudrý a vnímavý autor: „Buďte svému dítěti nablízku“. Zaměřte se na „dělání věcí jinak a správně“, abyste se dobrali žádoucí reakce. Svými laskavými doteky vytvářejte „pociťované bezpečí“. Investujte do „účtu vzájemné důvěry“. Veďte děti k tomu, aby se nad svým chováním zamýšlely bezprostředně během konkrétní situace a ve vaší přítomnosti, a okamžitě je upozorňujte na nesprávnosti, místo abyste je za trest zavírali do jejich pokoje. „Dítě v nové rodině“ vychází právě z takovéhoto vnímavého přístupu a je plné podobných jednoduchých technik. Seznámit by se s ním proto měli nejen adoptivní rodiče, ale také všechny rodiny, které si přejí (znovu) navázat krásný vztah se svými dětmi.

CAROL S. KRANOWITZ, M.A.,

autorka knihy „The Out-of-Sync Child“

„Dítě v nové rodině“ je nesmírně cenným zdrojem informací pro adoptivní rodiče dětí, které brzy po svém narození zažily trauma nebo bolestnou ztrátu. Učí rodiče jak k takovým dětem citlivě přistupovat a pomáhá jim vcítit se do dítěte a porozumět jeho pocitům, které stojí za problematickým chováním dítěte. Kniha rovněž přináší strategie podložené výzkumem, díky kterým mohou rodiče vytvořit pro své děti bezpečné prostředí a pomoci jim osvojit si dovednosti potřebné k životu.

Tato kniha je opravdu mimořádným a novátorským počinem – je srozumitelná, citlivá a vychází z vědeckých poznatků a klinických zkušeností. Primárně je sice určena osvojitelům, ovšem má co nabídnout i všem ostatním rodičům, kteří si přejí vytvořit se svými dětmi zdravý a laskavý vztah a budovat vzájemnou důvěru.

SUSAN LIVINGSTON SMITH,

projektová ředitelka Ústavu Evana B. Donaldsona pro adopci

Pro děti s problematickým chováním bude skutečným požehnáním, pokud si ti, kteří o ně pečují, přečtou „Dítě v nové rodině“. Rodiče i odborníci získají velmi užitečné poznatky o tom jak tyto děti milovat a pomoci jim vyrůst ve zdravé osobnosti. Autoři předkládají srozumitelná doporučení jak ohroženým dětem pomoci s uzdravováním. Pro čtenáře bude kniha průvodcem po spletitém labyrintu, jakým je vnitřní svět dítěte s poraněnou duší či tělem.

Karyn Purvisová a David Cross hází záchranný kruh nejen těm, kdo se teprve noří do těchto neznámých vod, ale i těm, kdo se již delší dobu snaží udržet na hladině. Tuto knížku by si měli přečíst všichni osvojitelé a všechny pěstounské rodiny.

KATHLEEN E. MORRIS, M.S., CCC/SLP,

zakladatelka a redaktorka časopisu „S. I. Focus“

1

Naděje a uzdravení

Rodiče, kteří nás žádají o pomoc, často přiznávají, že jsou na konci svých sil. Dítě, které si vzali k sobě domů a na které se tolik těšili, jaksi nezapadlo do rodiny – na běžné společenské situace reaguje podivně nebo zlostně, odmítá projevy náklonnosti a je dokonce agresivní a celou rodinu ovládá svými záchvaty vzteku. Rodiče už vyzkoušeli „oddychový čas“ a tresty a zkusili také léky. Jenže nic nefungovalo. Jsou zklamaní a unavení. Vezmou tedy dítě ke specialistovi, vyzkouší všemožná řešení, ale i když se u jejich syna nebo dcery projeví určité zlepšení, život v jejich rodině je stále spíš trápením než radostí.

Dobrou zprávou je, že existuje reálná šance na zlepšení. Jako výzkumní psychologové, kteří se zaměřují na vývoj dětí, s nadšením sledujeme, jak obrovské pokroky dělají osvojené děti a jejich adoptivní rodiny, jakmile začnou používat techniky popsané v této knize. Když rodiče začnou skutečně chápat tento přístup a uplatňují tyto metody v praxi, brzy se radují ze svého prospívajícího dítěte a z rodiny, kde si k sobě všichni našli navzájem cestu. Velice nás těší, když vidíme novou jiskřičku v očích maminek a tatínků, kteří byli ještě nedávno tak sklíčení.

Co dříve stálo této radosti v cestě? Z části byly problémem zažité názory týkající se problematických dětí. Zde je jeden příklad. Představte si, že vás kamarádka pozvala odpoledne k sobě domů na bábovku. Když k ní dorazíte, uvidíte na stole mouku, mléko, vajíčka, cukr a kakao, od každého trochu zvlášť v několika miskách. Vaše kamarádka vám řekne, že si musíte namočit prst postupně do všech misek a pak si všechny ingredience smíchat na jazyku – a máte bábovku. Divné, co? Jenže právě takto roztříštěný přístup se často používá při diagnostikování dětí s problematickým chováním a při určování způsobu, jak k nim přistupovat.

Rodiče a odborníci často vnímají poruchy chování tak, jako by existovaly odděleně od nesprávného fungování smyslů – nespojují je s poruchami udržení pozornosti, se strádáním brzy po narození, s poškozením mozku, s neschopností vytvářet vazby na pečující osoby, s posttraumatickým stresem a podobně. V této knize uplatňujeme celistvější přístup, protože díky zjištěním řady vědeckých výzkumů víme, že neurologické a tělesné dovednosti dítěte a jeho dovednosti spojené s chováním a navazováním vztahů se vyvíjejí společně. Novorozeně potřebuje k tomu, aby rostlo, více než stravu, vodu a střechu nad hlavou. Potřebuje vnímat tělesnou blízkost dalších lidí a sociální interakce, aby se vyvíjelo optimálně. U osvojených dětí však, bohužel, platívá, že před tím, než se nastěhují do nové rodiny, nejsou naplněny všechny jejich základní potřeby.

Ztráta a újma, kterou dítě utrpí brzy po svém narození, ovlivňují všechny složky vývoje dítěte – koordinaci, schopnost učit se, sociální dovednosti, výšku a váhu, ba dokonce neurochemická propojení v mozku. Tyto důsledky se mohou projevovat ještě léta poté, co se životní podmínky dítěte zlepšily. Proto také mají dříve zanedbávané nebo týrané děti predispozice k takovým obtížím, jako jsou problémy s utvářením vazeb, poruchy chování, deprese, úzkostné stavy, potíže s udržením pozornosti, poruchy učení a další.

Dva příklady za všechny:

•

Matka dítěte pila během těhotenství alkohol. Přestože je chlapec adoptován bezprostředně po porodu a vypadá normálně, trpí mírnou neurologickou poruchou a poruchou myšlení, které snižují jeho schopnost tvořit řeč a učit se. Jak roste, jeho nedostatečné řečové schopnosti a zpomalené chápání způsobují, že si mylně vykládá pokyny rodičů nebo reaguje podivně. Toto chování je dospělými nesprávně vnímáno jako nespolupracující a dítě je za něj trestáno. Fungování chlapcova mozku teď ovlivňuje strach, který chlapci ještě více ztěžuje učení nebo navazování vztahu s rodiči.

•

Dvouletá dívka je adoptována z kojeneckého ústavu, kde se jí nedostávalo stravy a láskyplných dotyků a kde byla zanedbávána. Vlivem nedostatečné stimulace se její smysly nevyvíjejí normálně. V novém domově u osvojitelů útočí na dívenku neznámé zrakové vjemy, zvuky, vůně, chutě a tělesné vjemy a ona je naprosto zmatená ze sociálních očekávání v cizím prostředí. Kvůli strádání po svém narození není schopna vše sledovat a na vše reagovat a je zcela ochromená smutkem a zklamáním. Vyjadřuje se jediným způsobem, který zná – agresivitou a záchvaty vzteku. Dospělí, kteří její divoké chování nechápou a jsou jím vyvedeni z míry, dívku hubují a posílají ji do jejího pokoje. Jenže izolace jenom komplikuje správný vývoj dívčiných senzorických dovedností a utváření úzkých emočních vazeb s rodinou.

I když bychom si jistě přáli znát jednoduché a rychlé řešení, neexistuje jednotný postup, který by fungoval u všech dětí s problematickým chováním. Díky vlastnímu výzkumu, který jsme v posledním desetiletí prováděli s rodinami, víme, že přístup spojující poznatky hned z několika oborů může mnoha dětem pomoci stát se šťastnými členy rodiny, ze kterých mají rodiče radost. Klíčem je vnímat dítě jako celek, se všemi jeho vzájemně souvisejícími potřebami, nikoli se soustředit jen na jeden drobný aspekt jeho chování nebo nemoci. Abyste dosáhli těch nejlepších výsledků, musíte:

•

zařídit, aby různé situace nevyvolávaly v dítěti strach,

•

uplatňovat rodičovskou autoritu srozumitelně a citlivě,

•

vytvářet prostředí stimulující smysly,

•

dítěti vštěpovat správné sociální dovednosti,

•

podporovat zdravý vývoj mozku,

•

svému dítěti vysvětlit, jak se spojit s jeho pocity,

•

budovat a upevňovat silné emoční pouto mezi vámi a vaším dítětem.

Spojením těchto ozdravných prvků je možné omezit dopad újmy, ať již bylo její příčinou nezdravé prenatální nebo postnatální prostředí, nedostatečná výživa, špatná péče nebo týrání. Tyto ozdravné prvky mohou dokonce usnadnit osvojení si dovedností spojených s utvářením vazeb, posílit schopnost učit se a podpořit tělesný růst. I děti s těmi největšími vývojovými problémy dělají v prostředí bohatém na smyslové vjemy, kde se jim dostává náležité péče, veliké pokroky. Když jim toto vše poskytnete a přidáte lásku, přijetí a trpělivé vedení, pomůžete dětem překonat vliv špatného zacházení a stanete se pro ně skutečným léčitelem. Je však na vás, abyste zjistili, jak je na tom vaše dítě právě teď, a svou péčí a radami jej postupně uzdravovali.

Rodičovská péče o problematické dítě je, jak je v této knize vysvětleno, dlouhodobým procesem, v němž se snoubí poznatky z různých oborů. V tomto procesu jde o budování emoční inteligence stejně jako inteligence intelektuální. Tento proces má podpořit vývoj vašeho dítěte na rovině smyslů a těla i na rovině duševní. Během tohoto procesu budete svému dítěti pomáhat dostat se k jeho vlastním pocitům a vnímat jeho vlastní potřeby, emoce, hlad, bolest a strach, aby se pak naprosto přirozeně dovedlo spojit se světem kolem něj a s vámi. Znamená to vštípit vašemu dítěti komunikační dovednosti a mechanismy potřebné k vyrovnávání se s nepříjemnými situacemi, aby mohlo vést samostatný život. Znamená to ukazovat dítěti, že vy velíte, ovšem citlivým způsobem, který respektuje potřeby vašeho dítěte. V této knize jsou popsány praktické techniky, jejichž účelem je pomoci vám a vašemu dítěti dosáhnout těchto cílů.

Náš přístup už přinesl pozitivní výsledky dětem všech věkových kategorií a s nejrozličnějšími problémy – od tříletého chlapce, který byl osvojen hned po narození a který měl ve svém tělním oběhu kokain a alkohol, po divokou šestnáctiletou dívku, která strávila prvních dvanáct let svého života ve strašlivých podmínkách v dětském domově. Tento přístup pomáhá dětem bez ohledu na věk, úroveň vývoje nebo míru poruchy, kterou trpí. Funguje doma, na letním táboře, ve škole i v ústavních zařízeních.

Pokud si nechcete přiznat, že s vaším dítětem není něco v pořádku, ze strachu nebo z pocitu zahanbení, a otálíte proto s řešením problémů, riskujete, že ve chvíli, kdy už konečně s řešením začnete, budete příliš vyčerpaní na to, abyste se do podnikání potřebných kroků pustili opravdu naplno. Rodiče mohou „zaplatit hned“ a změnit způsob, jak přistupují ke svému neposlušnému dítěti, nebo mohou „platit později“. Když však budou váhat, úroky jen prudce porostou, protože nefunkční návyky budou zakořeněné stále hlouběji. Jelikož čtete tuto knihu, je nám jasné, že si přejete, aby si vaše dítě co nejdříve užívalo spokojeného a šťastného života ve vaší rodině.

V následujících kapitolách si vysvětlíme, jak se vyvíjí zdravé dítě, v čem má vaše dítě mezery a jak mu můžete pomoci s doháněním všeho potřebného. Nejdříve bychom však rádi upozornili na několik dalších základních znaků, které jsou pro náš přístup charakteristické.

1.1

Soucit jako pomocník

Představte si, že jste vychovávali své vlastní zdravé biologické dítě v milujícím prostředí až do chvíle, kdy mu byly čtyři roky. Pak ho někdo unesl a vy jste po dlouhá tři léta neměli tušení, jestli žije.

Během té doby vaše dítě trpělo hladem a bylo týráno. Když vám chlapce v jeho sedmi letech milostivě vrátí, chová se spíš jako divoké a vystrašené zvíře než zvídavý hravý klučina, kterého jste znali. Jste vděční, že ho máte zpátky, a uvědomujete si, že strádal. Děláte tedy všechno, co potřebuje, aby se se svým traumatem vypořádal. Nevezmete ho hned první den, co je zpátky doma, do lunaparku, ani ho po týdnu nebudete hnát do školy. Je vám jasné, že potřebuje týdny a měsíce každodenní péče a výchovy, aby se uklidnil a vzpamatoval z hrozného zážitku.

Přestože popsaný příběh může vypadat jako extrém, zaslouží si osvojené děti a děti v pěstounské péči podobnou pozornost a soucit. Mnohé z nich zažily věci, které si ani nedovedeme představit. Pomocí soucitu můžete nahlédnout do srdce svého dítěte a rozpoznat zranění a obrovský strach, které stojí za nepřizpůsobivým chováním – strach z opuštění, hladu, z neznámého prostředí, ze ztráty kontroly a z ublížení. Soucit nám pomáhá mít reálnější očekávání a pochopit, že dítě nemusí být nutně schválně vzdorovité nebo agresivní – snaží se jen, seč může, přežít v rámci svých duševních omezení a sociálního chápání.

Soucit vám pomůže být tolerantní k tomu, že dítě stále něco chce, a nezlobit se, když nerozumí něčemu, co vám připadá naprosto jednoduché a banální, jako třeba jak sedět u jídelního stolu, jak používat toaletní papír nebo jak číst lidem ve výrazech tváře. Soucit vám pomůže odpustit dítěti, když s vámi manipuluje, protože víte, že než přišlo do vaší rodiny, muselo používat k přežití úskoky a manipulace naučenou technikou. V těch nejtěžších dnech si můžeme vzpomenout na soucit, který nám dodá trpělivost a výdrž, abychom vše překonali.

Někde hluboko uvnitř si tyto děti zoufale přejí dělat vše správně a spojit se s ostatními. Nevědí však, jak toho dosáhnout. Je na nás jako na rodičích, abychom jim v tom pomohli.

1.2

Most ke světu

Když se dítě narodí s něčím takovým, jako je mozková obrna, udělá matka všechno pro to, aby se jejímu dítěti dostalo potřebné péče. Dítě a jeho matka se spojí proti celému světu. Jsou tým. Rodiče vědí, že problémy jejich dítěte nejsou osobním útokem proti nim – dítě určitě nemá obrnu záměrně.

U dětí, které před svým narozením nebo krátce po něm, každopádně před tím, než byly osvojeny, prodělaly trauma, však toto vědomí není tak jasné. Tyto děti nevypadají na první pohled postižené, proto může jejich problémové chování působit jako osobní útok. Vzniká tak bludný kruh. Dítě, které má za sebou nepříjemný zážitek, se buď „předvádí“ (křičí, plive, kouše nebo mlátí kolem sebe), nebo „uzavírá“ (nezapojuje se, schovává se, utíká, má deprese a je potichu nebo vůbec nereaguje). U některých dětí si můžeme v různých momentech všimnout obou druhů chování. Můžete se uchýlit k trestu nebo izolaci dítěte, ovšem vaše dítě pak znovu naplno prožívá dřívější opuštění, odmítnutí a osamění. Připadá si chycené do pasti a pokračuje ve výběru nesprávného chování.

Děti s problematickým chováním snadno získávají dojem odcizení a zahnání do kouta, kde jsou samy proti celému světu. Když se cítí právě takto, je téměř zaručené, že začnou bojovat, manipulovat nebo utíkat. Jediné, čeho se potom mohou dočkat od dospělých, je ustavičné hubování a trestání. Záhy se z tohoto nefunkčního vzorce stane zvyk a děti se naučí získávat si známou a dostupnou pozornost tím, že se předvádí. Dost neradostný a děsivý způsob žití …

Máte jedinečnou možnost změnit tento scénář tím, že pro své osvojené dítě s problematickým chováním postavíte most ke světu. Vy a zbytek vaší rodiny se můžete stát bezpečným přístavem a spojenci, se kterými se dítě může podělit o své obavy.

Doporučujeme vám dívat se na věc tak, že vy a vaše dítě jste společně připraveni vyřešit všechny problémy, které přijdou. Potvrzujte své pevné spojenectví nejen slovy, ale i řečí těla, gesty a hlasem. Podívejte se do zrcadla a zeptejte se sami sebe: „Hrozím jí vztyčeným ukazováčkem? Mám zlostně sevřená ústa a ruce v bok v agresivní póze? Jaké sdělení si moje dítě odnáší na primitivní úrovni? Stojí dítě proti mně, nebo stojíme bok po boku?“

Zažili jsme děti a jejich rodiny, které udělaly za překvapivě krátkou dobu obrovský pokrok, ovšem chce to odhodlání a zásadní přehodnocení přístupu ze strany rodičů. Místo toho, abyste se vnímali jako oběť malého teroristy, dívejte se na sebe jako na vnímavého průvodce a spojence svého dítěte. Respektujte potřeby dítěte, i když úplně nechápete, co se za nimi skrývá.

Nikdy nepřistupujeme na divoké chování dítěte a na chování, kterým by mohlo někomu ublížit. Stejně tak ale netrestáme, neodmítáme ani neuplácíme, protože takové taktiky nevedou k dlouhodobému úspěchu. Místo toho v klidu a jednoznačně přerušujeme nepřijatelné chování, hledáme jeho příčinu, ukazujeme dítěti, jak může svých cílů dosáhnout vhodným způsobem, a následně dítě chválíme za to, že takovým vhodným způsobem cíle dosáhlo.

Jakmile se budete vnímat jako ten, kdo dítě učí, motivuje, podporuje a chrání, budou dny naplněné příležitostmi – příležitostmi ukázat vašemu dítěti jak napravovat své chyby, učit se dělat věci správně, dávat své potřeby najevo pomocí slov, nikoli chování, a dostávat za své snažení pozitivní zpětnou vazbu. Tím, jak budete svému dítěti pomáhat osvojovat si sociální dovednosti a cítit se na tomto světě v bezpečí, si budete získávat jeho důvěru. Až se vaše dítě bude cítit skutečně bezpečně, otevřou se dokořán dveře ke změně k lepšímu.

1.3

Pozorně pozorujte

Mnoho poznatků o tom, co dítě potřebuje a co se skrývá za jeho vztekem, získáte prostým pozorováním. Drobnosti rozpoznané z řeči těla a chování vám prozradí to, co dítě nedovede říci přímo.

Zde jsou dva příklady:

•

Když doprovodíte svého syna ke škole, sevře dlaně pevně do pěstí a jeho oči dostanou skelný lesk. Odvodíte si z toho, že má v sobě napětí a jeho smysly jsou v pozoru, protože má obrovský strach z odloučení a z nového prostředí. Vyzbrojeni těmito informacemi můžete podniknout kroky k tomu, abyste mu pomohli připadat si v novém prostředí bezpečněji a příjemněji.

•

Vaše malá dcera si vede velice dobře až do chvíle, kdy učitelka v mateřské škole rozdá plastelínu. Vaše dcera se odmítne zapojit do hraní s ní nebo je najednou agresivní. Vybavíte si, že zcela neočekávaně reagovala dříve na jemné mýdlo a něžné dotýkání, a napadne vás, že vaše dcera může mít potíže se zpracováním smyslových vjemů, kterým se říká taktilní obrana. Pocit něčeho měkkého a jemného mezi jejími prsty je pro ni neznámý a vyvolává v ní strach. Vyzbrojeni těmito informacemi najdete způsob, jak jí pomoci vyrovnat se s takovými nezvyklými vjemy.

Sledujte pozorně řeč těla dítěte. Všímejte si především známek strachu, náznaků možných obtíží se zpracováním smyslových vjemů i sebemenších známek záchvatů, které nebyly dosud diagnostikovány. Zeptejte se sami sebe:

„Co dovede moje dítě uklidnit? Co ho vyvádí z míry? Vyhledává doteky, nebo se jim vyhýbá? Reaguje kladně na určitý zvuk, nebo ho zvuk vyleká? Co dítě sděluje řečí svého těla?“

Proces uzdravování zahajte tím, že si povedete deník běžných aktivit a chování svého dítěte, do kterého si budete zapisovat každodenní události spolu s chováním, které tyto události doprovázelo. Po týdnu nebo dvou zapisování do deníku rodiče zjistí, že existují určité vzorce chování.

Potíže se zpravidla objevují v době přechodu a během skupinových aktivit nebo činností bez jasně daných pravidel. K příkladům takových situací patří loučení před školou, kam dítě dovedl jeden z rodičů, odchod kamaráda, který byl u dítěte na návštěvě, neočekávaná změna plánů jednoho z rodičů, narozeninové oslavy, pobyt v zábavním parku plném lidí nebo dokonce moment, kdy dítě požádáme, aby si přestalo hrát a šlo se navečeřet. Váš deník vám pomůže odhalit okolnosti, které ve vašem dítěti vyvolávají největší stres nebo způsobí největší problémy. Vyzbrojeni těmito informacemi budete schopni najít postup, který vašemu dítěti pomůže vypořádat se úspěšně s takovýmito situacemi.

1.4

Podporujte zdravý vývoj mozku

V důsledku ztráty, kterou zažily brzy po svém narození, nemívají osvojené děti a děti v pěstounské péči dostatečně vyvinutý mozek. Tento problém může přetrvávat i poté, co dítě žije řadu let v adoptivní rodině.

Součástí procesu uzdravování je i posilování a podporování zdravého fungování mozku. Léky předepsané psychiatrem jsou v tomto ohledu jen jednou z řady možností. Další alternativou je úprava životního stylu, k níž patří zdravé stravovací návyky, které pomáhají udržovat správnou hladinu cukru v krvi. Při poklesu cukru a pocitu hladu nemůže mozek dítěte pracovat optimálně. Zjistili jsme také, že i samotný fakt, že dítěti pomůžete cítit se v bezpečí, zbavit se napětí a osvojit si dovednosti potřebné k tomu, aby mohlo poznávat okolní svět, přispívá ke zdravému vývoji dětského mozku. Jeho správné fungování je úzce propojeno s emocionální a fyzickou spokojeností a naopak. Více informací na toto téma uvedeme v dalších kapitolách.

1.5

Pár slov o lécích

Rodič, který bude doufat, že léky vyřeší všechny problémy, s nimiž se jeho dítě potýká, bude zřejmě zklamán. Naše zkušenosti ukazují, že medikamenty mohou k žádoucímu stavu pomoci zhruba ze 30 %. Léky samotné ovšem nedovedou odstranit všechny poruchy chování a emoční potíže, se kterými tyto děti bojují.

Setkali jsme se s bezpočtem osvojených dětí, kterým byly od jejich útlého věku bez přerušení podávány léky na poruchu pozornosti spojenou s hyperaktivitou (ADHD). Rodiče těchto dětí obyčejně pozorují během dne zlepšení v chování svých synů a dcer, ale zrána a večer, kdy léčivá látka v těle dítěte chybí, dochází ke zhoršení stavu. Rodiče si stěžují, že medikamenty pouze odstraňují viditelné symptomy, nikoli pravou příčinu problému. S tím můžeme jen souhlasit.

Z vlastních zkušeností víme, že správný lék podávaný v pečlivě stanovených dávkách může připravit cestu ke změně v chování. Zvýšení dávek nemusí však nutně vést k lepšímu výsledku. V rámci dvou nedávných studií zaměřených na děti s ADHD bylo zjištěno, že stav dětí, kterým byl podáván stimulační metylfenidát (MPH), se po zvýšení dávky nezlepšil. Výtečných výsledků bylo ovšem dosaženo u dětí, které dostávaly velmi malé dávky MPH a zároveň u nich byly uplatněny postupy zacílené na změnu jejich chování.

Podle našeho názoru je braní léků v případě problémů s chováním podobné braní antidepresiv, když umře někdo, koho jste milovali. Medikament představuje krátkodobou berličku, která vám pomůže překonat nejtěžší období. Jednou stejně budete muset onen hluboký zármutek prožít. Léky jsou v takovém případě dočasnou podporou, kterou člověk využívá do okamžiku, kdy je schopen vše zvládat i bez nich. (Některé děti budou, samozřejmě, nuceny žít na lécích do konce života, zejména ty, které mívají záchvaty, nebo ty se syndromy, jako je Tourettův syndrom.)

Je důležité, aby přehled všech léků, které jsou vašemu dítěti předepisovány, posoudil lékárník či lékař znalý věci. Zažili jsme případy, kdy byly dítěti podávány léky, jejichž účinky se vzájemně rušily. Jeden z medikamentů měl např. omezovat vznik určitého neurotransmiteru, zatímco další lék měl jeho tvorbu naopak podporovat. Někteří rodiče, jejichž děti braly ve velkých dávkách úplný „koktejl“ čtyř nebo pěti léků, se nám svěřili, že když všechny léky zcela vysadili, chování dítěte se zlepšilo.

Medikamenty mohou účinkovat po několik hodin, ale jakmile se jejich účinek vytratí, dítěti se viditelně přitíží. Tento efekt je patrný především u stimulantů předepisovaných na ADHD. Rodiče tento efekt popisují jako „Jekyll a Hyde“ – když je dítě na lécích, je celý den ve škole v pořádku. Kolem čtvrté hodiny odpolední, kdy účinky medikamentu slábnou, začíná být dítě podrážděné, nervózní a odtažité. Některým z těchto rodin se za dohledu lékaře podařilo s podáváním léků na ADHD zcela přestat a díky intenzivní práci na změně chování dítěte v kombinaci s doplňky stravy dosáhnout zlepšení, jež je patrné po celý den.

Je jasné, že výběr léků a jejich dávkování jsou naprosto individuální záležitostí, o které se musíte poradit se svým lékařem. Určitě bychom nesouhlasili s tím, abyste vysadili všechny léky, na které je tělo dítěte zvyklé, bez vědomí lékaře. Rozhodně však doporučujeme umírněný přístup k podávání léčiv, kdy jsou zároveň využívány terapie k podpoření správného chování a postupy popsané v této knize.

1.6

Něco málo o terapiích

Slovní terapie (např. kognitivně behaviorální terapie) bývají vhodné u odrostlejších dívek a chlapců, kteří dokonale ovládají řeč a znají společenské konvence. Nefungují však u malých dětí, které mají problémy se zpracováním smyslových vjemů a potíže s utvářením vazeb.

Děti s problematickým chováním, které si nedovedou vytvořit vazby s blízkými lidmi, nejsou z neurologického pohledu připraveny na delší rozhovory a povídání samotné jen stěží aktivuje budování vazeb, které postrádají. Všechno, co posiluje utváření vazby dítěte na matku, přichází prostřednictvím smyslů. Matčin dotek je něžný, její hlas laskavý, její kůže je hebká, její tělo je příjemné na dotek a mléko, kterým dítě krmí, je sladké. Vazba je posilována a aktivována prostřednictvím všech smyslů – díky uklidňujícím zvukům, které rodič vydává, mazlení, chování v náručí, houpání na klíně, dívání se do očí a zrcadlení krásy ve tváři dítěte. Tohle terapie zařídit nedovede.

Děti s problematickým chováním se často neumějí vyjádřit pomocí jazyka. U některých se centrum řeči nevyvíjelo správně proto, že dětem chyběly sociální interakce potřebné k náležitému vývoji, nebo proto, že byly vystaveny vlivu drog nebo alkoholu. Z tohoto důvodu mohou být pro takové děti vhodnějším prostředkem komunikace hravé fyzické aktivity, jako je kreslení nebo hraní si s maňásky.

Je zajímavé, že chceme-li u těchto dětí dosáhnout skutečného pokroku, je někdy lepší nechat dítě, aby se vrátilo na nižší vývojový stupeň, kde došlo k jeho zabrzdění. Právě na tomto stupni mohou rodiče se svým dítětem intenzivně pracovat a vštípit mu dovednosti ze všech vývojových úrovní, kterými dítě prošlo bez toho, že by si tyto dovednosti osvojilo.

1.7

Používejte nové postupy i doma

Doporučujeme, abyste si našli specialisty a odborníky, kteří prosazují přímé zapojení rodičů a kteří vám vysvětlí doprovodné metody, jež můžete používat i doma. Děti s komplikovanými poruchami není možné zcela vyléčit během jednoho týdne docházení ke specialistovi. Určitě jim však pomůže každodenní opakování nových postupů. Např. čtyřicetiminutová terapie zaměřená na smyslovou dysfunkci bude mnohem účinnější, když bude dosažený pokrok udržován a posilován vhodnými aktivitami a cvičeními prováděnými každý den doma. Najděte si odborníky, kteří se s vámi podělí o své poznatky a umožní vám podporovat růst vašeho dítěte i doma.

1.8

Zapojujte dítě do různých aktivit, hrajte si a chvalte

Hra umožňuje společné prožívání radosti a představuje skvělý prostředek aktivního učení se. Hravost znamená bezpečí a má zvláště velký ozdravný vliv na děti se zvláštními potřebami. Kdykoli to bude během dne možné, používejte hravý přístup a pozitivní zpětnou vazbu.

Vaše dítě se nejlépe učí, když se aktivně zapojí do různých činností – když mluví, dotýká se, dívá se, hýbe se a reaguje. Stimulujte tedy radost a zvídavost svého dítěte. Je naprosto v pořádku, když se budete chovat bláznivě a užijete si spolu legraci. Vyhledávejte situace, kdy můžete své dítě pochválit, a snažte se, aby společně trávené chvíle byly zábavné. To, že se vaše dítě začíná uzdravovat, poznáte v onu nádhernou chvíli, kdy se s ním vzájemně podíváte do očí a jako projev čisté radosti se oba doširoka usmějete.

1.9

Časté překážky při tvorbě vazby

Některé navyklé výchovné postupy mohou narušovat silné propojení mezi rodičem a dítětem a bránit v utvoření vazby, která v dítěti navozuje pocit bezpečí.

Dětská nosítka

Dětská nosítka se občas hodí, ale hodně rodin je používá jako berličku. Matka si může např. zajít s přáteli do kavárny a nechat své dítě sedět v nosítku. Nosítko však nezprostředkuje vašemu dítěti sociální interakce, které potřebuje k tomu, aby byla aktivována neurologická spojení v jeho mozku.

Pokud své dítě držíte v náručí, vnímá vibrování vaší hrudi, když mluvíte, slyší váš hlas, cítí teplo vašeho těla, vnímá váš dotyk, když ho hladíte, a vidí váš úsměv. Vezměte si ten rozdíl, když je pak naproti tomu dítě uvězněno v plastové sedačce, ze které na svého rodiče nevidí. Novorozenec je schopen pojmout svým zrakem jen velice omezený prostor, zhruba tak na vzdálenost mezi jeho tváří a matčiným ňadrem. Když ho posadíte do nosítka, odpojíte ho od svého těla a znemožníte mu se na vás dívat, nemohou se jeho sensorické a vztahové schopnosti optimálně rozvíjet. Vždy, když je to možné, proto své novorozené dítě nebo batole chovejte a mazlete se s ním. Právě to hodně pomůže osvojenému dítěti nebo dítěti, které zažilo trauma, překonat případné pocity ztráty.

Oddychový čas

„Oddychový čas“ (neboli technika „time-out“) je běžně používaným prostředkem k zajištění kázně, kdy je dítěti zpravidla nařízeno, aby se vzdálilo od rodiče a bylo po určitý čas samo v jiné místnosti. Tento postup je však, bohužel, u dětí se zvláštními potřebami kontraproduktivní, zejména pak u dětí osvojených nebo těch, které mají potíže s utvářením vazeb. Takové dívky a takoví chlapci si často připadají odpojení od své rodiny a od ostatních lidí. Když takové dítě fyzicky izolujeme, jen tím posílíme zkušenost, kterou má v sobě hluboce zakořeněnou a která mu říká, že se může spoléhat jen samo na sebe a že stojí samo proti celému světu.

Chcete-li usměrnit nebo opravit nesprávné chování, je lepší mít dítě ve své blízkosti, místo abyste ho od sebe odháněli nebo ho odmítali. Když si přejete opravit chování, zůstaňte poblíž a bedlivě dítě sledujte. Pokud ho chcete za jeho chování pokárat, použijte strategii „zamyšlení se“, kdy se dítě posadí na místo, na němž se může „zamyslet“. Vy opět buďte nablízku, abyste si s dítětem mohli hned promluvit, až bude ochotné probrat s vámi, co bylo špatně. Tato blízkost i ve chvílích, kdy se vaše dítě nechová správně, mu ukazuje, že ho máte rádi a jste připraveni mu pomoci vypořádat se s problémy.

Nedostatečný oční kontakt

Rychlé tempo, jakým se řítí naše životy, nutí rodiče žonglovat neustále s několika míčky najednou. Tím, že věnujete pozornost tolika věcem, se může přihodit, že nejste po dlouhou dobu v očním kontaktu se svými dětmi. Vědomě se pokuste zpomalit a na chvíli dát stranou to, co právě děláte, když na vás mluví vaše dítě. Když mluví, dívejte se na něj přímo a laskavě. Pár minut plné pozornosti neubere zase tolik z vašeho drahocenného času, ovšem pro vaše dítě je úplným pokladem. Oční kontakt je velikým pomocníkem při budování spojení mezi rodičem a dítětem.

Televize, filmy a elektronické hry

Děti, které bývají odtažité nebo kterým chybí dovednosti potřebné k utváření vazeb, se budou často chtít dívat na televizi nebo hrát elektronické hry, protože tyto činnosti udržují jejich pozornost, fascinují je a nevyžadují sociální reagování. Už to samo o sobě je dostatečně pádným důvodem k přísnému omezování těchto aktivit.

Musíte zajistit, aby vaše dítě s problematickým chováním trávilo více času s lidmi a naopak méně času samo s věcmi nebo přístroji. Hodina sledování televize denně by měla být v pořádku. Pamatujte ovšem, že televize a elektronické hry spíše omezují rozsah pozornosti. Vy ale chcete podporovat činnosti, které rozsah pozornosti rozšiřují. Existuje spousta hraček, které můžete svému dítěti nabídnout, nikdy mu však nepodávejte hračku se slovy „na a běž si hrát sám“. Hrajte si s hračkou společně!

Jestliže jsou děti s problematickým chováním podporovány v tom, aby trávily hodně času s neživými předměty, ještě více to oslabuje jejich sociální dovednosti, snižuje jejich pozornost a naopak posiluje jejich sklon k agresivitě a k volbě nesprávného sociálního chování.

Konec ukázky

Table of Contents

Poděkování

1 Naděje a uzdravení

1.1 Soucit jako pomocník

1.2 Most ke světu

1.3 Pozorně pozorujte

1.4 Podporujte zdravý vývoj mozku

1.5 Pár slov o lécích

1.6 Něco málo o terapiích

1.7 Používejte nové postupy i doma

1.8 Zapojujte dítě do různých aktivit, hrajte si a chvalte

1.9 Časté překážky při tvorbě vazby

1.10 Rodičovství je hledání rovnováhy

1.11 Nutnost změnit životní styl

1.12 Slova útěchy

2 Odkud přišlo vaše dítě

3 Vyřešení záhady problematického chování

4 Jak pomoci dětem nebát se navozením pocitu bezpečí

5 Vštěpování životních hodnot

6 Vy jste doma pány

7 Zvládání vzdoru

8 Starostlivá výchova a péče při každé příležitosti

9 Strategie k usnadnění života

10 Podporujte zdravý vývoj mozku

11 Co když se stav zhorší?

12 Chcete-li uzdravit své dítě, uzdravte nejprve sami sebe