Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Martina Hrozenská, PhD., Mgr. Dagmar Dvořáčková, PhD.

Sociální péče o seniory

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Recenze: Doc. PhDr. Lada Cetlová, PhD., Mgr. Vladimíra Holczerová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Ilustrace dodaly autorky.

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2013

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5124. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula Počet stran 192 1. vydání, Praha 2013 Vytiskla Tiskárna PROTISK, s. r. o., České Budějovice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4139-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8470-0 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8471-7 (ve formátu EPUB)

Úvod

Geriatrie je lékařská disciplína, která se zabývá medicínskými aspekty stárnutí a stáří, hlavně pak nemocemi, jejich etiologií a patogenezí, přičemž současně zohledňuje biologické, psychologické a sociální zvláštnosti vyplývající z vyššího věku. Specializuje se na prevenci, diagnostiku, léčbu a rehabilitaci chorobných stavů starších lidí a jejich sociálních důsledků. Zvláštnosti geriatrie jako medicínského oboru spočívají podle Hegyiho  [1]   hlavně v tom, že aplikuje medicínské poznatky na určitou věkovou skupinu, upřednostňuje longitudinální typ sledování, zaměřuje se na uchování zbytkové funkce orgánů a na zachování soběstačnosti a sociální integrity a také na prevenci adaptačního selhání. Respektuje specifika vysokého věku, funkční profil staršího člověka  [2]   a jeho schopnost vykonávání běžných činností a samostatné existence.

Pod pojmem geriatrický pacient chápeme osobu ve věku nad 65 let až po dlouhověkost, kterou definujeme věkem vyšším než 90 let. Sociální geriatrie se zabývá sociálními souvislostmi, které doprovázejí vznik, průběh a následky onemocnění ve vyšším věku a výraznou měrou determinují prognózu a kvalitu života pacienta. Je nástrojem zlepšení situace starého občana – pacienta.  [3]

Je potřebné důkladně rozlišovat pojmy geriatrie a gerontologie, stejně jako jejich přívlastek sociální. Sociální gerontologie se soustřeďuje na vzájemné vztahy mezi starším člověkem a společností, zajímá se o jeho postavení ve společnosti, o jeho vztah k ní, taktéž se zabývá otázkami společenské integrace seniorů, osobními a společenskými aktivitami seniorů a také vztahem společnosti k této věkové skupině. Patří sem také systém zdravotní a sociální péče o osoby vyššího věku, resp. systém sociální ochrany starších lidí. Sociální gerontologie sleduje demografický trend obyvatelstva stejně jako zdravotní stav celé seniorské populace státu. Na rozdíl od sociální gerontologie, která se zaměřuje na skupiny populace, se sociální geriatrie zabývá sociální problematikou jednotlivce, která se obvykle vyskytuje jako určitý „nadstavbový problém“ geriatrického pacienta. Z uvedených úvah jednoznačně vyplývá, že separace zdravotních a sociálních intervencí poskytovaných seniorovi není možná, právě naopak je potřebná jejich vzájemná kompatibilita ve smyslu zachování holistického přístupu k člověku.

Prevalence chorob je u starších lidí dvoj- až trojnásobně vyšší v porovnání s dospělými členy populace. Starší lidé jsou dvakrát tak často a dlouho hospitalizovaní, a stejně tak spotřeba léků je u nich mnohonásobně vyšší. Špatný zdravotní stav vede ke zhoršení kvality života, k předčasné úmrtnosti seniorů a v neposlední řadě také ke zvýšeným výdajům na péči o tyto vrstvy populace. Cílem snažení politiků, lékařů, zdravotně-sociálních, resp. sociálních pracovníků a ostatních tzv. pomáhajících profesí  [4]   by měla být tvorba takové strategie a koncepce ochrany, pomoci a práce se staršími lidmi, která by vedla ke snižování nákladů na péči a ke zvyšování kvality jejich života.

V roce 2007 doznal systém sociálního zabezpečení v České republice podstatných a reformních změn (např. registrace sociálních služeb, zavedení institutu hmotné nouze, zavedení příspěvku na péči, změna v posuzování životního minima aj.). Legislativní podklady pro tento systém jsou tvořeny převážně těmito zákony a vyhláškami: zákonem č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením, zákonem č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, vyhláškou č. 505/2006 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona o sociálních službách, a dalšími souvisejícími zákony. Systém státní sociální podpory je upravený zákonem č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře, ve znění pozdějších předpisů.

Všechny nosné zákony byly od 1. 1. 2012 dotčeny rozsáhlými změnami. K zásadní změně dochází v dávkách státní sociální podpory. Od ledna 2012 jsou nově upraveny dávky pro zdravotně postižené. Byla zrušena vyhláška č. 182/1991 Sb. a zákon č. 100/1988 Sb. a další a byly nahrazeny zákonem č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením a o změně souvisejících zákonů.

Bez náhrady jsou zrušeny dávky: příspěvek na úhradu za užívání bezbariérového bytu a garáže, příspěvek úplně nebo prakticky nevidomým občanům a bezúročná půjčka.

Dávka na provoz motorového vozidla a na individuální dopravu dostala jednotnou podobu a nyní se nazývá příspěvkem na mobilitu. Tato nová dávka se nevyplácí automaticky, ale je nutné o ni požádat.  [5]

Nový zákon zavádí příspěvek na zvláštní pomůcky, kam se uceleněji schoval dřívější jednorázový příspěvek na opatření zvláštních pomůcek, příspěvek na úpravu bytu a příspěvek na zakoupení, celkovou opravu a zvláštní úpravu motorového vozidla. Současně ale dochází k výraznému zúžení výčtu zvláštních pomůcek.

Od ledna 2012 přechází kompetence obcí a obcí s rozšířenou působností v oblasti hmotné nouze, dávek pro zdravotně postižené občany a zákona o sociálních službách (s výjimkou registrace sociálních služeb) pod krajské pobočky Úřadu práce. Úřad práce tedy již plní úkoly v oblastech zaměstnanosti, ochrany zaměstnanců při platební neschopnosti zaměstnavatele, státní sociální podpory, dávek pro osoby se zdravotním postižením, příspěvku na péči a inspekce poskytování sociálních služeb a pomoci v hmotné nouzi.  [6]

Sociální zabezpečení seniorů na území Slovenské republiky je realizováno a poskytováno ve smyslu platných právních úprav, převážně zákonem č. 448/2008 Zb. s účinností od 1. ledna 2009, o sociálních službách, a zákonem č. 461/2003 Zb., o sociálním pojištění. Zvláštní legislativní úprava zákona č. 328/2002 Zb., o sociálním zabezpečení policistů a vojáků, upravuje předmětné záležitosti pro vybrané skupiny profesionálů (příslušníci policejního sboru SR, národního bezpečnostního úřadu, železniční policie apod.). V souvislosti se systémem sociální ochrany občanů seniorského věku má nezastupitelné místo v oblasti právních předpisů také zákon č. 447/2008 Zb., o finančních příspěvcích na kompenzaci těžkého zdravotního postižení.

Slovenská sociální legislativa v sobě implementuje pravidla a principy celosvětově akcentované. Principy OSN pro starší občany tvoří základní principy státní politiky ve vztahu ke starším občanům i v podmínkách SR. Tyto principy jsou v zásadě obsažené také v rozhodnutí komise EU č. 91/544 a 93/417. Jde o principy nezávislosti, zúčastněnosti, principy péče, principy seberealizace a upravují příležitosti pro plný rozvoj potenciálu starších lidí, přístup starších k vzdělávacím, kulturním, duchovním a rekreačním aktivitám společnosti.  [7]

V roce 1999 Světová zdravotnická organizace, regionální úřad pro Evropu v Kodani, přijala deklaraci, jejíž nosná myšlenka spočívá v dosažení a udržení nejvyšší možné úrovně dobrého zdraví, které je jedním ze základních práv každého jedince, akceptujíc přitom hodnotu každého člověka a stejná práva, stejné povinnosti a společnou zodpovědnost všech za zdraví. V deklaraci se dále konstatuje, že „zlepšování zdraví a pohody lidí je konečným cílem sociálního a ekonomického vývoje“.  [8]

Jedenadvacet cílů globální strategie „Zdraví 21 – zdraví pro všechny ve 21. století“ v podobě pátého cíle „zdravé stárnutí“ říká: „Do roku 2020 budou mít i lidé starší než 65 let možnost těšit se z plného zdraví a hrát aktivní sociální roli.

Jmenovitě:

- Lidé v 65. roce by měli mít o 20 % delší střední délku života a stejně tak úsek života bez zdravotního postižení.

- Podíl lidí ve věku 80 let schopných žít samostatně, důstojně a sociabilně by se měl zvýšit o 50 procent.“  [9]

Organizace spojených národů se problematikou stárnutí zaobírá kromě jiného také v projektu Agenda on Ageing for the 21st Century. Na vědecké konferenci ve Vídni v roce 1999 byly zformulovány tři prioritní oblasti zájmu:

- Vliv stárnutí na kvalitu života a „zdravé stárnutí“

- Produktivita a integrace

- Materiální zabezpečení po celý život, podpůrné sítě, systematická péče a podpora

Každá z prioritních oblastí byla zkoumaná z perspektivy čtyř klíčových oblastí: situace starších osob, průběh života, mezigenerační vztahy, stárnutí populace a vývoj. Každou z perspektiv je možné definovat prostřednictvím tří priorit a ty ještě rozdělit na 4 subkategorie – jedinec, rodina/příbuzní, sousedé/užší společnost, širší společnost.

Kalvach et al.  [10]   hovoří o těchto mezinárodních prioritách v rámci sociální gerontologie:

- Důsledná integrace seniorů do společnosti, prevence segregace.

- Mezigenerační tolerance s vyloučením ageizmu – věkové diskriminace.

- Důraz na kvalitu života ve stáří.

- Maximální účelnost všech forem péče, služeb a čerpání nákladů, včetně restrukturalizace a geriatrické modifikace služeb historicky vzniklých v mladé společnosti.

- Pomoc rozvojovým zemím při zvládání očekávaného rychlého přibývání seniorů, kteří dosud tvoří jen kolem 3 % místní populace.

Společným cílem všech výše uvedených dokumentů je snaha o zvýšení sociálního statusu seniora, symbióza zdravotní a sociální péče a pomoci určené široké skupině starších lidí, akcentace mezigenerační solidarity, nediskriminujícího prostředí a snaha o zvýšení socio-ekonomické úrovně.

Rok 2012 vyhlásila Evropská komise za Evropský rok aktivního stárnutí a solidarity mezi generacemi. Je to plynulá reakce na demografické ukazatele, které předpokládají nárůst počtu starších lidí ve věku 65 a více let kolem roku 2060 na 30 % populace. Zmiňovaná aktivita je součástí tzv. mainstreamingu stárnutí, jakési strategie a úsilí vyvíjeného na to, aby problematika stárnutí byla začleněná do všech oblastí a úrovní politiky. Cílem by mělo být dosažení spravedlivější společnosti pro všechny věkové skupiny, což vyžaduje aktivní participaci seniorů samotných.

Martina Hrozenská, Dagmar Dvořáčková

1 HEGYI, L. Klinické a sociálne aspekty ošetrovania starších ľudí. Trnava: Slovak Academic Press, 2001. s. 9.

2 Pojmy starší člověk, senior, osoba vyššího věku jsou pro účely této publikace chápány jako synonyma a jsou určené (pokud není explicitně definováno jinak) všem reprezentantům a reprezentantkám, kteří/které dosáhli/y věkovou hranici 60 a více let.

3 HEGYI, L. Klinické a sociálne aspekty ošetrovania starších ľudí. Trnava: Slovak Academic Press, 2001. s. 10.

4 Slovní spojení a pojmy jako zdravotně-sociální pracovník, sociální pracovník, lékař, psycholog, politik a jiné jsou určené a chápeme jimi profesionály a profesionálky obou pohlaví.

5 Zásadní změny v legislativě k 1. 1. 2012. [online]. [cit. 2012–08–15]. Dostupné z WWW: http://www.pecujdoma.cz/legislativa/schvaleno/zasadni-zmeny-v-legislative-od-1.-1.-2012.-ctete-pozorne.html

6 Sociální reforma. [online]. [cit. 2012–08–15]. Dostupné z WWW: http://socialnireforma.mpsv.cz/cs/2

7 Národný program ochrany starších ľudí. [online]. [cit. 2005–03–30]. Dostupné z WWW: http://www.nocka.sk/uploads/6f/03/6f03c0bc96f7f19d269e9513c8ea2231/sl-narodny-program-ochrany-starsich-ludi.pdf

8 Zdravie 21 – zdravie pre všetkých v 21. storočí. [online]. [cit. 2012–04–03]. Dostupné z WWW: http://www.martin.sk/update/zdrave_mesto/new/zdravie_21.pdf

9 Tamtéž.

10 In MÜHLPACHR, P. K problematice vzdělávání seniorů. In: Řehulka, E., Řehulková, O. (eds.) Učitelé a zdraví 4. Brno: nakl. P. Křepelka, 2002. s. 17.

1      Senioři

Stárnutí je proces charakterizovaný strukturálními a funkčními změnami organizmu a také poklesem schopností a výkonnosti jedince. Definování staršího člověka jako objektu zájmu gerontologie je značně variabilní hlavně z hlediska intraindividuální variability (pokles výkonnosti v jedné oblasti, nárůst schopností v jiné oblasti) a také interindividuálních rozdílů – rozdíly mezi zástupci stejné věkové skupiny, ovlivněné nejčastěji jejich zdravotním stavem. V neposlední řadě je významný také společenský aspekt, kdy je člověk považován za staršího, resp. starého, pokud jej takto vnímá a označuje okolí. Hranice lidského věku a vnímání staršího člověka z perspektivy gerontologie jsou ovlivňované přístupy jak přírodních, tak společenských věd. Začátkem 19. století byl čtyřicátník považován za staršího člověka. Dnes se věková hranice posouvá směrem nahoru, což souvisí hlavně se změnami na úrovni somatické, psychické i sociální.

1.1     Demografické ukazatele vývoje obyvatelstva doma a ve světě

Od 30. 9. 2011 došlo v České republice ke zvýšení důchodového věku. Podle zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, §32, je stanovený diferencovaně pro pojištěnce narozené před rokem 1936 a u pojištěnců narozených v období 1936–1977. U ročníků narozených po roce 1977 se důchodový věk stanoví tak, že se k věku 67 let přičte takový počet kalendářních měsíců, který odpovídá dvojnásobku rozdílu mezi rokem narození pojištěnce a rokem 1977.  [11]

Věk odchodu do důchodu se posouvá směrem nahoru, narůstá střední délka života obyvatel i na Slovensku. SR na tento fakt zareagovala změnou, resp. zvýšením důchodového věku, přesněji věku, který musí dosáhnout žadatel o starobní důchod. Tento věk je od 1. 1. 2004 stanovený na 62 let bez rozdílu pohlaví. Pro muže byl do 31. 12. 2003 stanovený důchodový věk na 60 let, pro ženy od 53–57 roků podle počtu vychovaných dětí. Prodlužování důchodového věku bylo u mužů rozložené na období let 2004–2005, u žen na delší období, a to na roky 2004–2014. Při splnění určitých podmínek bylo a je možné odejít do důchodu i dříve, nebo později než v zákonem stanoveném důchodovém věku. Existuje také tzv. institut předčasného nebo pozdějšího odchodu do důchodu. Prodlužování důchodového věku žen je rozložené na období let 2004 až 2014. Po roce 2014 už bude pro všechny ženy platit jednotný důchodový věk 62 let bez ohledu na počet vychovaných dětí.

Z perspektivy geriatrů je dolní věková hranice definována 65. rokem věku člověka. Zájem medicínských specialistů je převážně orientován na biologické a funkční změny a procesy organizmu seniora.

V každé společnosti žijí různé věkové skupiny lidí. Je možné je diferencovat na základě mnohých určujících faktorů.

Podle Hegyiho  [12]   je možné věk člověka dělit z hlediska mnohých aspektů:

- Chronologický věk – věk kalendářní, odpovídá skutečně prožitému času bez ohledu na stav organizmu.

- Biologický věk – je důsledkem geneticky řízeného programu, působení zevního prostředí a způsobu života a přítomnosti chorob nebo úrazů.

- Funkční věk – odpovídá funkčnímu potenciálu člověka, je daný souhrnem charakteristik biologických, psychologických a sociálních.

- Psychologický věk – je důsledkem funkčních změn v průběhu stárnutí, individuálních osobnostních rysů a subjektivního věku.

- Sociální věk – zahrnuje přítomnost, resp. nepřítomnost životního programu a do jisté míry závisí na důchodovém věku.

Dělení stáří jako vývojové etapy lidského jedince může být diferencováno na tři podobdobí – období počátečního stáří (od 60–65 let věku), pokročilého stáří (od 75 let věku) a vrcholného stáří (od 90 let věku), které můžeme nazývat také tzv. dlouhověkostí.

Členění období lidského života může být u různých autorů mírně odlišné. My upřednostňujeme kategorizaci věku podle Světové zdravotnické organizace, která člení období života člověka následovně:  [13]

- 0–14 let – dětský věk,

- 15–29 let – mladý věk,

- 30–44 roků – dospělý věk,

- 45–59 let – střední věk,

- 60–74 let – starší věk (presenium),

- 75–89 let – starý věk (senium),

- nad 90 let – dlouhověkost.

Zároveň můžeme dělit lidský věk na tzv. třetí (65–75 let) a čtvrtý (nad 75 let věku).

Věkovou strukturu obyvatelstva determinuje hlavně úroveň porodnosti a plodnosti. Dominantní charakteristikou jsou demografické procesy a změny definované hlavně výrazným poklesem přirozeného přírůstku obyvatelstva, změnami v natalitě, v počtu uzavřených manželství a rozvodovosti nebo partnerského spolužití apod.

Hlavní věkové skupiny jsou: 0–17 let, 18–44 let, 45–64 let a 65 a více let věku. Zavázalová a Zaremba  [14]   uvádějí, že podle Rossetovy stupnice podíl 12 % a více osob starších 60 let v populaci znamená, že se jedná o populaci starou. Podle stupnice OSN se za starou populaci považuje taková, ve které je 7 % a více lidí ve věku nad 65 let.

Index stárnutí vyjadřuje počet osob ve věku nad 65 let k počtu dětí ve věku 0–14 let.

V kategorii osob vyššího věku je možné diferencovat podíly osob nesoběstačných, závislých na pomoci jiné osoby.

Index feminity vyjadřuje počet žen na 100, případně 1000 mužů v jednotlivých věkových kategoriích. Podle Zavázalové a Zaremby  [15]   přibližně 60 % všech osob nad 60 let tvoří ženy, ve věku nad 80 let je to až 70 %. Dále autoři konstatují, že z 10 osamělých osob ve vyšším věku v ČR je 8 žen.

Podle projekce Českého statistického úřadu střednědobá varianta z roku 2003 předpokládá podíl starších osob (nad 65 let) zvýšený v ČR z 15,5 % v roce 2010 na 22,8 % v roce 2030 a na 31,3 % v roce 2050. Zavázalová a Zaremba  [16]   uvádějí, že podíl osob starších 80 let se má zvyšovat z 3,6 % (rok 2010) na 9,6 % (v roce 2050). Každý desátý obyvatel ČR bude v polovině století ve věku nad 80 let. Zároveň bude platit, že v kategorii 80 let a starších se počet žen zdvojnásobí oproti počtu mužů.

Změna reprodukčních zvyklostí, která zhruba koreluje s civilizačním urychlením a vzrůstem životní úrovně od průmyslové revoluce, byla v roce 1934 označena francouzským sociologem Landrym jako demografická revoluce. Její podstatou je pokles úmrtnosti postupně převážený poklesem porodnosti.

Celý proces je popsaný ve čtyřech fázích:

- Fáze I – vyrovnaný počet obyvatel při vysoké porodnosti i úmrtnosti (střední délka života 20–30 let, žádná kontrola porodnosti, 6–8 dětí v rodině).

- Fáze II – klesá mortalita, obzvlášť v mladém věku, natalita zůstává vysoká, počet dětí stoupá, obyvatelstva přibývá, populace mládne.

- Fáze III A – pokles mortality se zpomaluje, natalita klesá, obyvatelstva ještě přibývá, ale populace začíná stárnout v důsledku klesající porodnosti (relativní stárnutí).

- Fáze III B – natalita ještě klesá, ale pro stárnutí populace je rozhodující pokles mortality ve vyšším věku.

- Fáze IV – vyrovnaný počet obyvatel při nízké úmrtnosti i porodnosti (střední délka života je vysoká, kolem 80 let, event. výhledově 85 let, nízký počet dětí v rodině, obvykle 1–2).

Celosvětově se zaznamenává stárnutí populace, a nejen ve vyspělých zemích. Jeden ze znaků stárnutí populace je nárůst procentuálního podílu staršího obyvatelstva na celkové populaci.  [17]

Současný demografický trend je charakteristický klesající porodností, snižováním úmrtnosti, zvyšováním střední délky života a nárůstem skupiny velmi starých lidí – nad osmdesát let, stejně jako nárůstem indexu feminity. Klesající porodnost je typická téměř pro celou Evropu. Reprodukce populace není zaručená, jelikož na její zajištění je třeba na 100 žen 210 porodů, tedy min. index 2,1.  [18]   Úhrnná míra plodnosti, vyjadřující počet dětí připadajících na ženu v plodném věku, se v posledních letech pohybuje okolo 1,3, což řadí Slovensko na jedno z nejnižších míst v Evropské unii. Přitom úhrnná míra plodnosti v EU jako celku je asi 1,5, což je taky velmi nízké číslo.  [19]

Stárnutí obyvatelstva, jak uvádí Brezák  [20]  , není ani tak v tom, že věk lidí se prodlužuje a tím se zvyšuje počet starých lidí, ale ve snížení porodnosti. Tento fenomén se děje i kvůli ekonomice, protože „je známé, že ekonomika ovlivňuje populaci, avšak také populace významně ovlivňuje ekonomiku“.

Index sociálních potřeb má na Slovensku ve věkové skupině 55–69 let hodnotu 0,4, ve věku 70–79 let hodnotu 3,8 a ve věku nad 80 let hodnotu až 13,8, s věkem a zhoršováním zdravotního stavu signifikantně narůstá. S nárůstem počtu staršího obyvatelstva se zvyšuje podíl žen na populaci. V roce 1990 připadlo celkově na 1000 mužů 1053 žen, ale ve věkové skupině nad 60 let na 1000 mužů připadalo 1485 žen.  [21]

Dlouhodobé prognózy sociální demografie se z hlediska vývoje obyvatelstva orientují na předvídání určitých procesů přirozené reprodukce obyvatelstva a z nich se odvozuje počet obyvatel (tabulka 1). Střední varianta předpokládá do roku 2050 zvýšení střední délky života při narození na Slovensku na úroveň, kterou v současnosti dosahují nejvyspělejší země. Co se týká struktury úmrtnosti, ve všech variantách vývoje úmrtnosti se předpokládá největší pokles ve věkových kategoriích mužů ve středním a starším věku a žen ve starším věku. Počítá se jen s malým snižováním rozdílu v úmrtnosti mužů a žen.  [22]

Tab. 1 Prognóza počtu obyvatel podle regionů světa (v milionech)[23]

Region

1990

2000

2050

2100

2125

Podíly na obyv. 1970

(%)

2025

Svět

5 725

6 199

11 081

12 257

12 277

100,0

100,0

Rozvinuté regiony

1 906

1 272

1 563

1 570

1 567

29,9

12,8

Rozvojové regiony

4 069

4 926

9 518

10 687

10 709

70,1

87,2

Evropa

501

520

592

589

586

12,7

4,8

Rusko

202

312

391

399

339

6,7

3,2

Afrika

630

828

2 005

2 435

2 446

9,7

19,9

Severní Amerika

270

290

339

339

339

6,3

2,8

Latinská Amerika

478

608

1 204

1 308

1 309

7,8

10,7

Východní Asie

1 274

1 406

1 761

1 776

1 776

25,6

14,5

Jižní Asie

1 803

2 205

4 739

5 358

5 369

30,7

43,7

Austrálie, Oceánie

26

30

50

52

52

0,5

0,4

Charakteristickým rysem příštího demografického vývoje na Slovensku bude pokles počtu obyvatel. Podle nejpravděpodobnější varianty by měl do roku 2050 klesnout počet obyvatel SR pod hranici 5 milionů osob. Přirozený přírůstek by měl stoupat zhruba do roku 2010. Pokles přirozeného přírůstku se zrychlí hlavně v období 2025 až 2040. Ke konci roku 2050 se pokles přirozeného přírůstku obyvatelstva výrazně zpomalí. V nejoptimističtějším případě se bude přirozený úbytek pohybovat na úrovni zhruba 5 tisíc osob ročně.  [24]   Stárnutí obyvatelstva bude při úbytku obyvatelstva druhým významným rysem budoucího vývoje obyvatelstva na Slovensku. Pokud v současnosti připadají na 1 obyvatele ve věku nad 65 let dva ve věku do 17 let, v roce 2050 bude podle střední varianty tento poměr skoro přesně opačný. Na jednoho obyvatele ve věku do 17 let připadnou skoro dva ve věku nad 65 let.  [25]

Celkový počet obyvatel SR v roce 1991 byl 5 311 000, v poproduktivním věku (tedy muži 60+, ženy 55+) 922 000 a ve věku nad 80 let bylo 110 000 obyvatel. Celkový trend se vyznačuje stárnutím populace. K nejvýznamnějšímu nárůstu obyvatelstva v poproduktivním věku dojde po roce 2006. Předpokládá se zdvojnásobení populace v roce 2030 proti roku 1900, populace v poproduktivním věku se až zpětinásobí a počet obyvatel nad 80 let se až desetinásobně zvětší.  [26]   Hetteš  [27]   poukazuje na konstatování Eurostatu ohledně demografických změn, které nejsou tak katastrofální, jak se předpokládalo v minulosti. Faktem ale zůstává nárůst počtu starších lidí v populaci, která bude potřebovat pomoc další osoby při péči o sebe sama.

Mezi země, které se mohou pochlubit nejdelší průměrnou délkou života, se řadí Francie s 80,87, Švédsko s 80,74 a Itálie s 80,07 roky. Ve skandinávských zemích je dlouhověkost připisovaná velmi kvalitní lékařské péči a zdravému životnímu stylu Seveřanů: nízká spotřeba alkoholu a cigaret, zdravá strava a sport. V jižních zemích EU – Francii, Itálii a Španělsku – je při kvalitní lékařské péči dlouhověkost připisovaná i nepřipouštění si stresu a užívání radosti. Jižané se více baví, tancují a smějí se. V afrických zemích je očekávaná délka života velmi nízká, v Senegalu 57,08 roku, v Nigérii 46,53 a v Angole dokonce jen 37,92 roku. Slovensko se zařadilo ve srovnání s ostatními zeměmi na 21. místo s průměrnou délkou života 75,17 roku. Mezi země, které se umístily před Slovenskem, patří např. Česká republika (76,62), Polsko (75,41), Irsko (78,07), Německo (79,10), Holandsko (79,25), Rakousko (79,36)… atd.  [28]

Kvalita života na Slovensku podle indexu lepšího života ukazuje, že pokud jde o délku života, žijeme o 4 roky méně, než je průměr v OECD.  [29]

Územní rozmístění starých lidí ukazuje, že nejvyšší podíl seniorů se nachází v jižních, převážně zemědělských částech Slovenska, nejnižší podíl v jeho severní části.  [30]

Podle zjištění Hegyiho  [31]   je z počtu obyvatel nad 60 let věku na Slovensku 38 % zdravých a soběstačných, 32 % jsou chronicky nemocní, ale kompenzovaní a soběstační, 21 % je chronicky nemocných, ohrožených ztrátou soběstačnosti a 9 % je velmi těžce nemocných. Ve věkové skupině nad 80 let bylo prokázáno, že asi jedna třetina z nich je relativně zdravá a soběstačná.

Rizika úmrtí obyvatelstva jsou diferencována jednak pro muže a ženy, pro různé věkové skupiny, pro různé vzdělanostní, sociální či etnické podskupiny populace.

Mezi hlavní příčiny nemocnosti a úmrtnosti seniorské populace nad 65 let Hegyi  [32]   uvádí:

- Nemocnost: koronární choroba srdce, pády a fraktury, deprese, rakovina, demence.

- Úmrtnost: koronární choroba srdce, cerebrovaskulární onemocnění, obstrukční choroba plic, pneumonie a chřipky, rakovina plic, kolorektální karcinom, nehody a pády.

Ze sociologicko-ekonomického hlediska stárnutí populace a snižování porodnosti způsobuje nedostatečné naplnění pojistných fondů a zároveň zvýšené požadavky na výplaty důchodů. Aktuální se stává zároveň otázka zajištění zdravotní péče starším občanům. Půjde převážně o dlouhodobou péči.

Na trhu práce se v současnosti velmi těžko prosazují osoby v předdůchodovém věku. Ve vyspělých zemích je důchodový věk vyšší (65 let), což znamená, že mnoho starších lidí je pracovně aktivních. Formují tak kvalitu vlastní životní úrovně a podílejí se též na tvorbě zdrojů pro důchodové zabezpečení. Kvantifikovat vývoj nákladů na sociální služby je velmi problematické. Je možné předpokládat, že při zachování dané struktury jednotlivých forem sociální péče celkové náklady v letech příštích budou velmi výrazně narůstat. V jejich výšce se kromě demografických faktorů postupně promítnou jak faktory ovlivňující nárůst nákladů na bydlení, tak i faktory, které ovlivňují růst mezd, kde je možné očekávat, že promítnutí těchto aspektů bude vzhledem k nízké úrovni odměňování v sociální sféře v současném období v porovnání s ostatními odvětvími hospodářství podstatně dynamičtější.

Celkové rozpětí finanční náročnosti poskytovaných služeb je dané především možností zajišťovat v následujícím období řadu činností, poskytovaných zpravidla v institucionalizovaném prostředí a v domácnostech jednotlivých občanů. Takový postup umožní zvýšit efektivnost prostředků vynakládaných na zajištění sociálních podmínek a posilní sociální zázemí starších občanů. Je však nutné také konstatovat, že tato skutečnost zřejmě přispěje k prodloužení střední délky života a vyžadovala by úsilí o změnu podmínek hmotného zajištění osob, které se o starší občany budou starat – hlavně transformaci peněžního příspěvku za péči.

Podle Bodnárové  [33]   stárnutí populace je v současnosti realitou a ať se prodlužování života lidí prezentuje pozitivně či negativně, je nutné patřičně v opatřeních sociální ochrany připravovat zdravotní systém, ale zároveň i jednotlivce a jejich rodiny, na život ve vyšším věku a na možné problémy, které mohou zasáhnout do jejich každodenního života. Jedním z nich je také dlouhodobá péče o seniory, kterou je nutné řešit nejen na úrovni rodiny, ale také komunity a veřejných institucí.

1.2     Kvalita života seniorů

Lidský život je možné dělit na biologický, duchovní, individuální, společenský, bohatý, chudý, šťastný, nešťastný apod. Ze společenského hlediska jde o život rodinný, skupinový, organizovaný, chaotický a jiný. Lidský život se ale vždy uskutečňuje v určitém kulturně-historickém prostoru ve společenských podmínkách.

Pokud mluvíme o kvalitě života, musíme mít na zřeteli hlavně hodnotu života, která je mezinárodně chráněná právem na život jako jedním ze základních lidských práv. Hodnota života je daná ním samým a kvalita života znamená naplnění této hodnoty na úrovni minimálně humánního optima a je zároveň závislá na společenských podmínkách tohoto naplnění. Jiná je hodnotová rovina kvality života, která souvisí s individuálně a skupinově diferencovanou hodnotovou orientací lidí.  [34]

Snahy měřit kvalitu života se objevily v USA v padesátých letech dvacátého století. V tomto období se poukazuje na pestrost sociálních a environmentálních vlivů.

Způsobů, jak měřit kvalitu života, bylo více. Statistiky se často vztahují hlavně na hospodářský život, výrobu a prodej zboží a služeb a na komerční aktivity.

Všechny instituce analyzují ekonomické podmínky společenského blaha. Taková zjištění se ukázala jako neadekvátní zrcadlení kvality nebo dobra života, či úrovně štěstí národa. Od 60. let se používají statistiky, které zaznamenávají sociální indikátory. Tyto statistiky se soustředily na předtím neprozkoumané oblasti života.

Kategorie, na základě kterých se seskupují sociální indikátory, se nazývají životní domény. Sociální indikátory se definují jako sociální faktory, které usměrňují chování jednotlivce, nebo statistiky a jiné formy evidence, které umožňují vyhodnotit, kde jsme a kam směřujeme s ohledem na naše hodnoty a cíle, vyhodnotit specifické programy a určit jejich vliv.

Individuální úroveň kvality života je možné analyzovat a zamýšlet se nad ní například v souvislostech objektivních aspektů kvality života, včetně příjmu a délky života, a jejich důležitosti před subjektivními elementy, jako je štěstí a emocionální naplnění.

Na kolektivní úrovni vystupují problémy intenzivněji. Společnost, která maximalizuje kvalitu života svých členů, a vize „dokonalé společnosti“ je snahou přetrvávající z dávné minulosti.

V tvorbě názorů na kvalitu života je možné diferencovat dva hlavní filozofické proudy, reprezentované libertariány a egalitáři. Žádný libertarián  [35]   by nepopřel důležitost rovného přístupu ke svobodě a mnozí by podporovali rovnost možností, s cílem umožnit každému žít svůj život naplno. Obdobně by realistický egalitář  [36]   neupřel jedincům právo na výběr individuálních svobod, pokud by nepříznivě neovlivňovaly životy nebo šance jiných lidí. Fundamentální rozdíl mezi těmito dvěma perspektivami je v tom, že libertariáni nevěří, že substantivní nerovnost sama o sobě je špatná věc; vítají a uchopují ji jako definující charakteristiku silné a prosperující společnosti. Pro ně je nátlak hlavní nepřítel, ale egalitáři jsou ochotni omezit svobodu některých lidí tím, že redistribuují příjem od bohatých chudým, aby zredukovali substantivní nerovnosti. Obě dvě strany musí dělat kompromisy.

Libertariáni nazírají na lidské bytosti jako na individualisty hledající svou vlastní kvalitu života, jako oddělené, nezávislé, svobodně myslící bytosti. Naopak pro egalitáře jsou lidé v podstatě společenští, v centru práv, úkolů, povinností a kolektivních identit. Takže v těchto dvou ideologických perspektivách jsou základní kritéria pro kvalitu života úplně odlišná.

Existují zároveň ontologické rozdíly, které dělí zástance objektivního a subjektivního přístupu k individuální pohodě. Subjektivisti se soustřeďují na radost jako základní stavební kostku lidského štěstí nebo kvality života. Na druhé straně objektivisti mají radikálně odlišnou perspektivu: pro ně jsou důležité otázky, které je potřeba klást, zda jsou lidé zdraví, dobře nasycení, vhodně ubytovaní, ekonomicky zajištění a dobře vzdělaní, než to, zda se cítí šťastní.

Subjektivní pohodu je potřebné vnímat s jejími silnými stránkami stejně jako s omezeními. Tento přístup věnuje vážnou pozornost lidskému štěstí a spokojenosti se životem. Štěstí však nemusí být dostatečným měřidlem kvality života, jak je možné vidět na příkladu „šťastných chudých“. Je však jasné, že kvalita života se týká také jiných než jen subjektivních atributů, jako je štěstí nebo spokojenost. Existují též objektivní kvality a některé z nich, jako je dostatečná výživa, bezpečné (neriskantní) prostředí, dlouhý a zdravý život, jsou univerzální a nekontroverzní jako komponenty kvality života.

Jasný základ pro načrtnutí základních atributů kvality života (někteří autoři používají ekvivalent atributy jádra), alespoň na individuální úrovni, je nepochybně univerzálně odsouhlasený cíl vyhýbání se bolesti a ublížení. Výchozím bodem by mohly být základní potřeby, jako je to vyjádřené v teorii lidské potřeby  [37]   – uspokojování základních potřeb jako minimální prahový standard pro akceptovatelnou existenci na rozumně přijatelnou délku života je základem kvality života. Tím se první základní atribut kvality života pro jedince týká uspokojování základních potřeb – obhajitelně jako bezvýhradní univerzální právo. Cetlová  [38]   v této souvislosti poukazuje právě na význam základních potřeb u nesoběstačných a na pomoc další osoby odkázaných seniorů. Starý a těžce nemocný člověk často není schopný signalizovat svoje potřeby, a proto je aktivní přístup ošetřovatelského personálu v uspokojování potřeb starých lidí velmi důležitý.

Když jsou uspokojené základní potřeby, vzniká možnost hledat aktivitu, která poskytuje jedincům autonomii vybrat si mezi konat a být, co může dále uspokojovat potřeby, zvyšovat pocit radosti z nich, umožňovat prosperovat nebo co dělá všechny tyto možnosti simultánní. Druhý základní atribut kvality života se týká autonomie působení. Tento atribut není úplně pevný jako první, ale nikdo z odborníků, kteří se zabývají kvalitou života, neodmítl hodnotu autonomie, pokud není zneužitá. Další tři základní atributy jsou: subjektivní pohoda, prosperování v aristotelovském smyslu (jako to uvádí Nussbaumová  [39]  ) a sociální inkluze.

Pro třetí základní atribut – subjektivní pohodu – můžeme využít definici, kterou uvádí Argyle  [40]  . Tato definice zahrnuje specifičtější eudaimonický element obsahující smysl života a osobní růst. Primát autonomie jako základního atributu vyžaduje, že vlastní pocity, myšlenky a emoce jedince musí být brané vážně. Při těchto potenciálních problémech je důležité, že eudaimonická stránka subjektivní pohody je kladená do popředí a že je umožněné naplnění. Čtvrtý základní atribut, prosperování, je podstatně zhodnotitelnější než třetí v tom, že se zabývá hodnotami, schopnostmi a touhami jedince. Pátý základní atribut pokračuje v tématu vážného akceptování názorů jedinců v tom, že používá normativní přístup k sociální inkluzi, založený na konsenzuálních kritériích pro uspokojování sociálních potřeb a sociálního občanství v souvislosti s chudobou a sociální exkluzí. Zjednodušeně řečeno, tento atribut zahrnuje sociální inkluzi založenou na běžně akceptovaných minimálních hodnotách aktivního občanství. Je možné sem zahrnout materiální prostředky a socio-kulturní požadavky, které identifikovali například Walker a Wigfield  [41]   jako „stupeň, do kterého lidé jsou a cítí se integrováni v různých vztazích, organizacích, subsystémech a strukturách, které tvoří každodenní život“.

Základní atributy kolektivní kvality života

První identifikovaný základní atribut kolektivní kvality života je občanská integrace  [42]   – integrita základní institucionální povahy občanství na makro-sociální úrovni a co Světová banka nazývá „občanskou zodpovědností a běžnou identifikací s formami vlády, kulturními normami a sociálními pravidly“.  [43]   Druhý a třetí kolektivní základní atribut jsou navzájem na stejné úrovni. Druhý zahrnuje vysoké úrovně a rozsáhlou distribuci integračních norem a hodnot, včetně důvěry, reciprocity a chování jiných, které bere do úvahy. Třetí je široký rozsah, vysoká úroveň a vysoká hustota propojení slabé sítě a přemosťujících pout v rámci společnosti. Spolu by tyto atributy indikovaly vysoký stupeň sociální integrace, tolerance a respektu vůči rozdílu. Čtvrtý základní kolektivní atribut je čas. Je to proto, že potřeby kvality života mají být zajištěné pro život této a následujících generací. V Hancockově  [44]   holistickém konstruktu veřejného zdraví je udržitelnost zaobalená prostřednictvím jeho pojmu živého prostředí. Další konstrukt, který přímo definuje udržitelnost, je model kvality života, který nabízejí Berger-Schmitt a Noll  [45]  , kde je kvalita života konceptualizovaná ve smyslu zachování společenského kapitálu, včetně lidského a přírodního kapitálu. Jde o prezentaci sociálních a environmentálních aspektů udržitelnosti, kde je nejen fyzické, ale také sociální prostředí, o které je třeba se starat. Poslední základní kolektivní atribut se vrací k integračním normám a hodnotám, které patří mezi elementy sociální koheze.

Uspokojování základních potřeb je hlavní pro kvalitu života, a protože průměrná délka života je v rozvinutých společnostech na určité dané úrovni příjmu, pak by předpoklad založený na maximalizaci kvality života byl směrem k určitému stupni egalitarianizmu nebo zmírnění nerovností.

Existuje mnoho rozdílných způsobů porovnávání a odlišování přístupů ke kvalitě života. Obzvlášť čtyři prameny jsou z pohledu společenských věd zajímavé. Jsou to: (1) morální implikace pro sociální činnost; (2) reprezentace lidské povahy; (3) fakt, v jakém rozsahu berou do úvahy faktory jako potěšení a jiné stránky subjektivní pohody; (4) vztah k příjmu a bohatství. Další pramen souvisí s jejich praktickou použitelností.

Autoři jednotlivých studií a knih o problematice kvality života se snad nejvíce rozcházeli právě při problematice indikátorů – ukazatelů. Kvalita života byla prezentovaná jako nejasný pojem, protože neexistují žádné jednotky na měření této „veličiny“. Forrester se pokusil vytvořit systém, ve kterém určil čtyři hlavní faktory zvyšování kvality života: zajištění lidí potravinami, finance zajišťující životní standard, stav znečištění životního prostředí a stav růstu počtu obyvatel. Už v roce 1961 přijala OSN doporučení dvanácti hledisek na „podmínky života“ (stav ochrany zdraví, doprava a komunikace, byty a jejich výstavba, oblékání, odpočinek a zábava, sociální jistoty, osobní svoboda), v roce 1974 Evropská komise OSN systematizovala „sociální indikátory“ do osmi skupin – zdraví, kvalita pracovního místa, nákup zboží a služeb, možnosti naplnění volného času, pocit sociální jistoty, šance rozvoje osobnosti, kvalita fyzického životního prostředí, možnosti účasti ve společenském životě.  [46]

Adekvátní chápání kvality života vyžaduje konkretizaci jejího modelu na základě stanovení ukazatelů, faktů, bez kterých by byl tento pojem prázdnou abstrakcí.

Ukazatele kvality života vnímáme jako jednotu ekonomických, politických a kulturních faktorů.

Indikátory kvality života (podle WHO)

- Fyzické zdraví – ovlivňuje energii, únavu člověka, bolest a diskomfort nebo spánek.

- Psychické zdraví – vyjadřuje image, pozitivní a negativní city, sebehodnocení, způsob myšlení, učení a pozornost.

- Úroveň nezávislosti – pohyb, denní aktivity, pracovní kapacita, závislost na lécích.

- Sociální vztahy – jde o osobní vztahy, sociální oporu, sexuální aktivity.

- Prostředí – přístup k finančním zdrojům, svoboda, bezpečí, zdravé prostředí, sociální péče, domov, přístup k informacím, účast na rekreaci, cestování.

- Spiritualita – osobní víra a přesvědčení, hodnotová orientace (Kováč, 2003  [47]  ).

Kvalita života je determinovaná životními podmínkami a jejich subjektivním prožíváním.

I když je kvalita života pojem těžko definovatelný, jsou známa jistá kritéria, jejichž přítomnost nebo nepřítomnost determinuje její stupeň. Kvalita života zahrnuje historické, kulturní a životní vývojové prvky a biologické i vědecké úvahy o ní vedou nevyhnutelně k filozofii, k hodnotovému systému člověka. Kvalitu života z převážné části, hlavně v seniorském věku, podmiňuje zdraví. Nejde jen o objektivní definici, ale také o subjektivní vnímání osobní a společenské pohody člověka.

Kvalitu života je třeba hodnotit z perspektivy různých vazeb, které jsou porovnatelné s hierarchií potřeb člověka. Mezi ně patří základní schopnosti a faktory, jakými jsou například: autonomie, soběstačnost, schopnost rozhodování, zachování smyslových schopností, udržení sociálního podpůrného systému, určitý finanční standard, pocit užitečnosti pro jiné, pocit štěstí, morálky apod. Tyto základní vazby jsou důležité v životě člověka, i když vzhledem k osobnosti je můžeme považovat za relativní. Kvalita života tedy může znamenat velmi různé hodnoty pro různé osoby. Pro někoho je to bohatá síť přátel, časté kontakty s nimi, jiní jsou raději sami a radují se z příjemné hudby či poutavé knihy. To nabádá k opatrnosti při posuzování stupně kvality života.

Kvalita života má svůj rozměr biologický, neurofyziologický, psychologický, sociální, ekonomický, etický, estetický a jiné. Dvořáčková a Mojžíšová  [48]   v této souvislosti dodávají: „Většina definic vymezujících kvalitu života se snaží o výpočet nejzávažnějších faktorů, které se podílejí na utváření kvality života. Vzhledem k subjektivně odlišnému vnímání těchto faktorů není možné všechny tyto faktory vymezit. Můžeme mluvit o skupině faktorů, které mají přímý nebo nepřímý vliv na lidský a společenský rozvoj. Jde o zdravotní, sociální, ekonomické a environmentální oblasti. Další skupina faktorů, které mají vliv na kvalitu života jedince, je úplně konkrétní a specifická. Jde například o věk, pohlaví, rodinnou situaci, polymorbiditu, dosažené vzdělání, hodnotový žebříček jednotlivce, ekonomickou situaci, kulturu apod.“

Tak jako kvalita života znamená něco jiného pro sociologa, tak znamená něco jiného pro ekonoma a pro sociálního pracovníka. Jak upozorňuje Marková  [49]  , samotné sociální vědy nejsou neutrální a musíme brát v úvahu kontext, ve kterém jsou „pravdy“ podávané. Nicméně i vědy, např. psychologie, „umravňují“ lidi, a to hlavně ty, kteří nejsou majoritní, např. nemocné, staré, ženy apod. Stejné diference ale vystupují i v individuálním nazírání na zmiňovaný jev ze strany lidských jedinců. Jednoznačné definování tohoto sociálního konstruktu je náročná a zdlouhavá věc.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

1 Senioři

1.1 Demografické ukazatele vývoje obyvatelstva doma a ve světě

1.2 Kvalita života seniorů

1.3 Teorie stárnutí

1.4 Geriatrická medicína a onemocnění v seniorském věku

1.5 Psychologické souvislosti seniorského věku

1.6 Senioři a rodina. Senioři a společnost

1.7 Znevýhodňování starších lidí na základě věku. Ageizmus

2 Současný systém zdravotní a sociální péče o seniory v ČR

3 Pojetí sociálních služeb a prováděcí právní předpisy k poskytování sociálních služeb a sociální péče v ČR

4 Zdravotní a sociální péče o seniory na Slovensku

5 Sociální péče realizovaná prostřednictvím sociální práce

6 Psychická zátěž u pracovníků v pomáhajících profesích a možnosti její prevence

Přílohy