Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jaroslav Závacký Kachlové sporáky nejen s teplovodním výměníkem stavba a rekonstrukce

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5286. publikaci

Odpovědná redaktorka Jitka Hrubá

Sazba Vladimír Velička

Fotografie na obálce autor

Fotografie a ilustrace v knize z archivu autora

Počet stran 144

První vydání, Praha 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků. ISBN 978‒80‒247‒4660‒9

TIRÁŽ ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978‒80‒247‒8712‒1 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978‒80‒247‒8713‒8 (elektronická verze ve formátu EPUB)

Úvod

Důvodů k sepsání této knihy bylo velmi mnoho, ale tím nejdůležitějším je skutečnost, že stále stoupá zájem o kachlová kamna a zejména o kamna s teplovodním výměníkem. Na počátku devadesátých let se v tuzemsku zájem o sporáky točil okolo oprav starých kusů. Stavbou nového sporáku se rozumělo většinou pouze něco, co zdánlivě připomínalo kachlový sporák. Prioritou byla velikost, která vytlačila funkčnost až na druhé místo, tedy pokud kamna vůbec táhla. S počátkem druhého tisíciletí se v důsledku zdražování fosilních paliv (plynu a ropy) spojuje ekonomika s ekologií. Dřevo je nejen ekologickým, ale především obnovitelným zdrojem paliva. Nesmíme se zapomenout ještě zmínit o ceně dřeva. Ta je čtyřikrát nižší než při topení plynem. Zkrátka dřevu a kachlovým sporákům svítí zelená. V dnešní uspěchané době žádá uživatel klid a pohodlí, takže když už musí přikládat, tak požaduje zároveň teplo v celém domě. Po několika různých pokusech rozvést teplo po celém domě teplovzdušnými kanály přichází na řadu využití teplovodních výměníků. Češi jsou sice národem kutilů, avšak fyzikální zákony platí na celém světě stejně. S jistotou můžeme tvrdit, že sálavé teplo vyrobené sporákem se nepohybuje a zůstává převážně v místnosti, kde sporák stojí. Pokud chceme získané teplo rozvést po domě, stávají se naším pomocníkem tolik známé radiátory, umístěné ideálně pod okny. Předkládané informace, které vás provedou vlastnoruční stavbou sporáku, jsou podloženy více než dvacetiletou praxí získanou provozováním tohoto krásného řemesla. Veškeré fotografie, perokresby a text jsou dílem autora, který vás provede všemi záludnostmi a kamnářskými triky potřebnými ke stavbě funkčního kachlového sporáku. V knize autor odpovídá na nejčastější dotazy a vyjasňuje nejčastější omyly. Přeji příjemně strávené chvilky nad touto knihou a dílo ať se vydaří. kamnář Jaroslav Závacký

|1|

Historie ohně od krbu až ke sporáku

1.1

Středověk (476‒1492)

Po přenesení ohně do obytné místnosti bylo ohniště obezděno, a to až nad strop přízemí, a tak vznikl první komín (obr. 1.1). Komín ale tehdy nevedl až nad střechu, jak je to běžné dnes, ale vystupující kouř z podkroví vycházel z objektu kdekoliv mezi taškami. Na samém konci komína byl umístěn takzvaný lapač jisker. Často se stávalo, že kouř sebou nesl zápalné jiskry. Bylo celkem běžné jednou za život vyhořet. Na lapač jisker se věšelo maso, které se neustále uzením konzervovalo (viselo tam, dokud se nesnědlo). Veškeré potraviny se buď pekly na rožni na přímém ohni, zahrabávaly do žhavého popela nebo konzervovaly kouřem. (O karcinogenech tehdy nic neslyšeli.) Sůl byla tenkrát moc drahá, proto se potraviny uchovávaly uzením (obr. 1.2).

Obr. 1.1 Půdorys

Obr. 1.2 Středověké pečení Těleso komína bylo vyzděno z kamene slepeného hlínou v co nejtenčích spárách. Ve spodní části tělesa byl vybourán otvor a nad ním se vzpínala klenba, která směřovala do středu komína. Otvor v komíně se později začal nazývat krb. Tento název pochází z keltského jazyka a v překladu znamená komín. Středověký krb měl svou spodní část vždy až v úrovni podlahy, která byla z ušlapané hlíny.    1.2

Gotika (13., 14., 15. století)

Přestože v Čechách nedaleko města Tábora byla vykopána nejstarší kachlová kamna na světě, datovaná archeology do roku 1251, nebyly kachlové sporáky v té době nikdy stavěny. Kachle byly neglazované a připomínaly spíše sešlápnutý hrneček. Jejich použití bylo určeno výhradně pro interiér, například jako kamna do rytířského sálu. Něco takového jako použít kachle s rodovými erby do „černé kuchyně“ nebylo vůbec myslitelné. Černá kuchyně je v podstatě otevřený krb opatřený komínem, který procházel nejen podkrovím, ale rovněž střechou (obr. 1.3). Komín tak získal větší délku a to mělo vliv na zlepšení tahu. Podkroví v té době již bylo hojně využíváno.

Obr. 1.3 Půdorys Maso se upravovalo na lávových kamenech, nazývaných pečící. Při jejich nedostatku byly často nahrazovány žulovými bloky o tloušťce okolo 10 cm, jejichž horní i spodní plocha byla vyhlazena. Tyto kameny byly předchůdcem „sporákové plotny“. Po upečení první várky masa se kámen jednoduše otočil vrchní stranou do popela. Spodní strana byla již opálená a tím také vyčištěná (obr. 1.4).

Obr. 1.4 Pečení v gotické době    1.3

Renesance (15.-16. století)

Sloh, který vznikl ve Florencii, přinesl z Itálie kromě stavebního obrození i její proslulou kuchyni. Známé italské pece na pizzu se začaly v našich zeměpisných šířkách používat na pečení tradičního chleba. Svou konstrukcí zůstávaly naprosto totožné (obr. 1.5). Oheň však nezůstával trvale při pečení uvnitř, ale po dohoření paliva se pec vymetala. Rozdíl mezi pecí na pizzu a pecí na chleba je pouze v přítomnosti ohně při pečení. Do takovéto pece se vešlo více než dvacet bochníků chleba nebo i celé sele, které se zahrabávalo do horkého popela. Celé těleso pece bylo vystrčeno do přilehlé místnosti z důvodu vytápění. Protože pece byly stavěny z tvrdě pálených cihel a vysypávány nerosty obsahujícími vysoké procento křemíku, zůstávaly po naakumulování teplé ještě několik dnů. Tak se staly tyto kolosy na pečení víceúčelovými. Do pece se přikládalo dvířky umístěnými v zadní části černé kuchyně, rovněž tímto otvorem vystupoval také kouř (obr. 1.6).

Obr. 1.5 Půdorys

Obr. 1.6 Renesanční černá kuchyně Stolec vpředu připomínal svým tvarem sporák. Měl z boku otevřené ohniště a místo plotny byly použity zmíněné „pečící kameny“. Otvorem za plotnou libovolně odcházel kouř. Nad ním byl zavěšen kotlík na otočných konzolách a to tak, že mohl být umístěn nad plameny nebo nad plotnou, aby polévka zůstala stále teplá.    1.4

Baroko (17.-18. století)

Zasáhlo nejen stavitelství, odívání, kulturu a umění v celé Evropě, ale dobu evoluční znamenalo také pokud se týkalo sporáků. Sporák zůstával stát dále v černé kuchyni, byl však již opatřen kovovými dvířky, která poměrně dobře těsnila a tím zvyšovala výkon tohoto topidla (obr. 1.7).

Obr. 1.7 Barokní černá kuchyně Rovněž plotna díky rozvoji slévárenství a využívání litiny prodělala ve vývoji velký krok kupředu, neboť dotyková plocha plotny a hrnce se stala kontaktnější. Na stavbu sporáků byly již používány neglazované kachle, tzv. omítací. Tyto kachle byly již opatřeny zadním rámečkem, který sloužil k přichycení „na pevno“ kovovými sponami. Povrch byl poté omítnut vápennou maltou. Odkouření ústilo do klenby pece. Rovněž u pecí na chleba se změnil princip vytápění. Již se nerozdělával oheň v zadní části pece, ale vpředu, hned u dvířek. Na zadní straně klenby pece byly dva otvory o rozměru 15×15 cm, které ústily do kanálků o stejných rozměrech. Ty se nacházely na vnější klenbě pece nad dvířky, kudy kouř odcházel do komína. Tento tahový systém měl nižší spotřebu dřeva, nahříval dostatečně pec z vrchu, takže pec mohla po vymetení upéct několik várek chleba za sebou (obr. 1.8). Černá kuchyně však zůstala bez stavebních úprav.

Obr. 1.8 Půdorys    1.5

Secese (1890‒1910)

V této době největší změnu zaznamenává sporák. Byl přemístěn z černé kuchyně do obytné místnosti a přizděn k peci. Tím vznikla na peci tzv. nadezdívka. Původní barokní kanály byly zbourány a nad středem pece vedlo dělící žebro. Kouř ze sporáku odcházel do této nadezdívky a posléze kouřovými otvory nad dvířky do komína. Topením ve sporáku tak bylo možné nahřívat i vrchní část pece, na které se v pohádkách povaloval „hloupý Honza“. Kouř odcházející do černé kuchyně byl však již vychladlý a tak byla černá kuchyně zazděna. Ve spodní části nově vzniklého komína se nacházela velká komínová dvířka. Tak zanikla černá kuchyně. Vaření se pak přesunulo do světnice (obr. 1.9).

Obr. 1.9 Půdorys Tento dvoutroubový spotřebič se nejčastěji nazýval „Selský sporák“. Byl opatřen uhlákem na dřevo a přikládací dvířka byla spojena do jakéhosi štítu, který byl opatřen klapkou na přisávání vzduchu. V rozlehlé plotně se často nacházel kamnovec (rovněž nazývaný medenec, měděnec či pecák) na ohřev užitkové vody. Kachle bývaly buď hladké, nebo jen mírně vzorované, aby se sporák dal dobře udržovat. Kachle se stavěly nejčastěji hned od podlahy a to včetně soklu (podstavce). Dost často se obkládalo kachli celé ležení pece. Pec na chleba se však již používala velmi zřídka, nebo se na ní zcela zapomnělo (obr. 1.10).

Obr. 1.10 Selský sporák s ležením    1.6

Současnost

Postupným zavedením plynofikace obcí začalo pozvolna kachlových sporáků ubývat. U plynových a později i elektrických sporáků byla rychlejší obsluha a stačilo pouze otočit knoflíkem. V roce 1948 byly zrušeny soukromé kamnářské školy, a tím se urychlil konec kachlových kamen v Čechách. S rokem 1989 přišlo nejen období svobody, ale také období zdražování fosilních paliv, které přispělo k návratu využívání obnovitelných zdrojů energií, jako je například dřevo atd. Kachlové sporáky změnily především svůj estetický vzhled. Začaly se stavět nejrozmanitější tvary, například s kulatým půdorysem, rohové či jinak zakřivené. Dnes se takovéto sporáky staví velmi často jako komplet se zabudovanými elektrickými či plynovými spotřebiči (obr. 1.11). U těchto řešení je výhodou to, že v letních měsících, kdy se kachlový sporák nepoužívá, hospodyňka zvyklá vařit na jednom místě nemusí běhat po celé kuchyni a může pracovat na stejném místě jako v zimě.

Obr. 1.11 Dnešní moderní kuchyně Každé druhé nově stavěné topidlo je opatřeno teplovodním výměníkem (obr. 1.12). U kachlových sporáků tomu není jinak. O teplovodních výměnících se dále zmíníme v jiné kapitole této knihy.

Obr. 1.12 Půdorys

|2|

Kachlový sporák

Typický kachlový sporák má plotnu a jednu pečicí troubu v tzv. kobce (obr. 2.1). Často se takovému sporáku říká pec. Tato záměna je poměrně běžná, ale my už z předchozí kapitoly víme, jak taková pec vypadá.

Obr. 2.1 Klasický kachlový sporák Klasický kachlový sporák je určený hlavně na pečení a vaření. Jako topidlo je považován až v druhé řadě. Tepelná účinnost se pohybuje mezi 72 až 75 %. Teplota na povrchu kachlů se pohybuje okolo 85 °C. Při plném výkonu sporáku plotna nepřesahuje povrchovou teplotu 450 °C. Konstrukcí se sporák řadí do kategorie lehkých kamen. Akumulační schopnost topidla je od 12 do 18 hodin. Vše v podstatě závisí na těsnosti plotny. Ale dost čísel a podívejme se na jednotlivé části sporáku.    2.1

Sokl

Spodní část sporáku tzv. sokl je nejčastěji naplno vyzděný cihlami a omítnutý. Někdy stojí na litinových nohách nebo je kombinací obojího. Sokl vytváří přechod mezi konstrukcí topidla a konstrukcí podlahy. Tam kde jsou podlahy betonové nebo sporák stojí přímo na zemi je sokl nejčastěji naplno vyzděn. Výjimkou bývají zátopové oblasti, ve kterých se osvědčil sporák na nohách. Kombinace soklu a litinových nohou je nejčastější u sporáků s tzv. sníženou hlavou – myšleno kobkou. Sporák na nohách je často přezdívaný horský (obr. 2.2). Jak název napovídá, tak se tento sporák rozšířil ponejvíce v horských chalupách. Někdy nohy byly pouze vpředu a zbytek rámu byl zazděn. Váhu topidla pak částečně nesla zeď. Sporáky stávaly na dřevěných podlahách, nebo dokonce v patře.

Obr. 2.2 Horský sporák    2.2

Plotna

Vrchní část kamen tvoří plotna společně s kobkou, což jsou takzvané účinné části topidla. Plotna na vaření měla kdysi výšku okolo 70 cm. Se zvětšující se výškou obyvatelstva, se zvedla výška plotny na 82 cm. Tam, kde mají vestavěné teplovodní výměníky, se musí počítat s výškou až 86 cm. Litinovou plotnu nahradila plotna z kuté oceli. Je vyrobena za tepla sklepáváním prutů železa do sebe, a je pružnější než litinová. Stejným způsobem se ve středověku vyráběly meče. Ocelová plotna je hladká a rovná jako sklokeramická deska. Vaření se tak stalo mnohem rychlejším.    2.3

Topný štít

Pod plotnou jsou umístěna dvířka na přikládání a to buď z boku, nebo z čela kamen. Přikládacím a popelníkovým dvířkům osazeným v jednom rámu říkáme topný štít. Sporák s teplovodním výměníkem má navíc k topnému štítu ještě jedna přikládací dvířka. Takovéto topidlo má umístěna dvě ohniště a popelník nad sebou (obr. 2.3).

Obr. 2.3 Kování u sporáku s teplovodním výměníkem    2.4

Kachloví

Kachlová část je sestavená z jednotlivých kachlů a nazývá se kachloví. Kachle jsou spojovány kramlemi (kamnářské slovo přejaté z německého kreml). Spojené kachle pak tvoří kouřové cesty kachlového sporáku. Nejpoužívanější rozměr základního kachle je 22×22 cm. I starý rozměr se stále používá, jeho velikost je 19×21 cm. Některé firmy zvolily své vlastní rozměry, jako například 22×24 cm nebo 20×25 cm. Původně kachle neměly žádnou glazuru. Po zavedení glazování dostala kamna barvy. Původní střep byl červený, a protože glazura byla průhledná, bylo možné dělat jenom tmavší odstíny. V oblibě byly hnědá, vínová, kobaltově modrá a především zelená barva. Zelená barva v zimních měsících zřejmě lidem chyběla, neboť veškerá zeleň ležela pod sněhem. Proto se asi stala zelená kachlová kamna nejžádanějšími. Dnes je na trhu velká škála glazur. Dělíme je do dvou základních skupin – lesklé a polomatné. Lesklé jsou olovnaté a matné jsou vyráběny s příměsí dalších měkkých kovů. Největší firma na výrobu glazur u nás se nachází v Roudnici nad Labem.    2.5

Kobka

Kobka je část sporáku určená především na pečení. Prochází jí kouř zpravidla třemi ležatými tahy. Bývá nejčastěji opatřena jednou pečicí troubou. Selský sporák oproti tomu má trouby dvě nebo je jedna trouba zaměněna za tzv. kamnovec, nemá-li jej sporák v plotně. Další kovové části jsou čisticí dvířka, talířník (sklápěcí sušák na nádobí vsazený v kobce) a odkouření. Všechny tyto kovové prvky společně s plotnou a topným štítem či přikládacími dvířky nazýváme kování. Vnitřek kobky klasického sporáku má buď jednu troubu, jednu ležatou přepážku a dva ležaté tahy, nebo dvě trouby a dva ležaté tahy. Výjimkou je horský sporák a sporák se sníženou hlavou. Ostatní sporáky jako plotnový a stolový kobku nemají. Plotnový sporák nemá dokonce ani troubu. O tom se, ale zmíníme v další kapitole, kde sporáky rozdělujeme podle kouřových cest.    2.6

Trouba

První trouba (dolní) slouží na pečení. Pod ní se nachází v kouřové cestě sedlo, které tlačí kouř blíže k troubě. Některé sporáky sedlo pod troubou nemají a trouba je položená o 8 cm níže, takže se sama stává sedlem. V troubě se teplota pohybuje od 220 do 270 °C. Druhá trouba slouží na pečení slabého těsta. Teplota uvnitř je totiž jen okolo 170 °C. Nejčastěji je používána na sušení ovoce či hub. Tato trouba je někdy nahrazována medencem. Medenec je nádoba na ohřev užitkové vody, má nálevku a kohoutek (obr. 2.4). Trouby mohou být umístěny z čela nebo z boku kobky.

Obr. 2.4 Kachlový sporák s medencem Trouby se buď dají z kobky celé vyjmout, nebo mají vyndavací dno. Není-li tomu tak, je kobka opatřena čisticími dvířky, aby se sporák mohl čistit od sazí a popela.    2.7

Odkouření

Odkouření ze sporáku je zajišťováno buď přímo z kobky přes náustek do komína, nebo z vrchu kobky kouřovou rourou. Kouřovod může mít jen jedno koleno a nesmí být delší než dva metry. Není-li tomu tak, dochází často k ochlazování kouřových plynů. To vede k dehtování. V koleně se běžně nachází čisticí víčko, jinak se při čištění musí celá roura sundat, a to se někdy neobejde bez komplikací.    2.8

Teplovodní výměníky

Další nedílnou součástí dnešních sporáků jsou teplovodní výměníky. Na tomto místě se jen zmíníme o použití těchto komponentů. Jinak vše bude podrobněji sděleno v samostatné kapitole o teplovodních výměnících v této knize. Výměník udělal z kachlového sporáku v dnešní době rovnocenné topidlo pro vytápění celého domu, které je zajišťováno radiátory. Buď ohřívá teplou vodu do systému přímo, nebo je častěji napojen na otopnou nádobu, z které je teplá voda rozváděna dále. A to jak do radiátorů, tak do podlahového topení a někdy se dokonce používá pro ohřev užitkové vody. Ze spotřebiče na vaření se vyvinul tzv. polo-kotel kombinovaný se zimním topeništěm.

Table of Contents

Úvod

|1| Historie ohně od krbu až ke sporáku

1.1 Středověk (476‒1492)

1.2 Gotika (13., 14., 15. století)

1.3 Renesance (15.-16. století)

1.4 Baroko (17.-18. století)

1.5 Secese (1890‒1910)

1.6 Současnost

|2| Kachlový sporák

2.1 Sokl

2.2 Plotna

2.3 Topný štít

2.4 Kachloví

2.5 Kobka

2.6 Trouba

2.7 Odkouření

2.8 Teplovodní výměníky

|3| Rozdělení sporáků podle pozice a kouřových cest

|4| Příprava nářadí a materiálu na stavbu sporáku

4.2 Materiál

4.3 Druhy kování

|5| Stavba kachlového sporáku

5.1 Než začneme se stavbou

5.2 Plánek sporáku

5.3 Sokl

5.4 Zdění

5.5 Založení prvního kachle

5.6 Druhá řada – krátká strana

5.14 Zaklopení stropu

5.15 Římsy

5.20 Ukázka realizací kachlových sporáků

|6| Sporáky s pecí

6.2 Ležení na peci

|7| Sporáky s teplovodním výměníkem

7.7 Instalace

|8| Rekonstrukce kachlového sporáku

8.5 Opravy kachlů

|9| Provoz sporáku

|10| Pečení a vaření na kachlovém sporáku