.

.

First published in 2002

by Jonathan Cape, Vintage, London

Copyright © Joe Simpson, 2002

Translation © Jan Kozák, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN 978-80-7462-601-2

.

Věnuji Ianu „Tatovi“ Tattersallovi.

„Chybíš nám, kamaráde.“

.

Lezte, jestli chcete, ale pamatujte, že odvaha a síla nejsou ničím bez rozvážnosti a že chvilková nedbalost může zničit štěstí na celý život. Nic nedělejte ve spěchu. Před každým krokem se pozorně podívejte a od začátku myslete na to, jaký může být konec.

EDWARD WHYMPER

Na památku Matthewa Hayese a Phillipa O’Sullivana, jejichž sen trval až do úplného konce.

1

Hry na nebezpečném jevišti

Led byl tenký a volně přiléhal ke skále. Viděl jsem potůčky vody, jak stékají pod neprůhlednou vrstvou a ztenčují její tloušťku. Mrkl jsem dolů doleva a uviděl přikrčeného Iana „Tata“ Tattersalla, jak podupává na úpatí ledové stěny. Byla mu zima a mně už to trvalo moc dlouho. Cítil jsem jeho netrpělivost. První úsek Alea Jacta Est, stopadesátimetrového výstupu ledem o pátém stupni obtížnosti, se tyčil nad údolím La Grave ve Vysokých Alpách ve Francii. Mysleli jsme, že bude poměrně nekomplikovaný, ale při pohledu zdola vypadal zoufale obtížně a nebezpečně.

Podíval jsem se dolů, kde jsem deset metrů pod sebou umístil svůj poslední šroub do ledového výčnělku, čouhajícího z rozpukané a tající ledové stěny. Kdybych teď spadl, klesl bych o 25 metrů, a navíc jsem věděl, že šroub by mě neudržel. Ledový výčnělek by se rozbil a šroub by se okamžitě vyrval. Začínalo být jasné, že cesta je ve špatném stavu. Když jsem byl níž, přecházel jsem z pevného ledu na podivnou průhlednou skluzavku, překrývající měkký, zrnitý sníh. Byla dost silná, aby udržela cepíny a mačky, ale rozhodně ne šroub. V naději, že se to zlepší, jsem postoupil výš a zamířil úhlopříčně k pravé straně stěny. Tam se led začal podobat námraze z mrazicího boxu u mě doma v lednici. Nejistě jsem se přesunul přes nepevnou jamkovitou ledovku na hrozivé, skoro svislé pláty ojíněného ledu — pórovitou směsici jinovatky a volně slehnutého prašanu. Nyní bylo nemožné sestoupit bezpečně dolů. Zkusil jsem potlačit vzrůstající paniku a opatrně se blížil k ledovému výčnělku, který se vlhkým, namodralým leskem třpytil poblíž místa, kde skalní pilíř hraničil s ledovou clonou.

Vtáčel jsem šroub do výčnělku a najednou jsem s hrůzou uviděl, že v ledovce se táhnou jemné obrazce prasklin. Všiml jsem si, jak zpod prasklin prosakuje voda, a přestal jsem otáčet šroubem. Připnul jsem ke šroubu lano a snažil se ignorovat fakt, že je to mé jediné jištění a že by mou váhu neuneslo, natož v případě pádu. Věděl jsem, že kdybych spadl, zřítil bych se na zem z výšky přes třicet metrů. Pohlédl jsem dozadu na Tata, ale on se na mě nedíval. Připadlo mi zvláštní, jak strašně osamělý se člověk najednou může cítit.

Pomalu jsem se posunoval, zlehka zahákoval cepíny do rozpuštěných děr v ledu a opatrně za ně tahal tak, abych je nevytrhl. Pravá noha mi uklouzla po mokrém ledu, který se odloupl od skály. Svezl jsem se dolů, pak jsem se zastavil. Zhluboka jsem se nadechl a znovu stoupal vzhůru. Zabodl jsem hrot maček do mělké spáry ve skále a balancoval na něm, pak jsem se natáhl výš a zasekl cepín do nepatrně tlustší vrstvy ledu. Ozvalo se zapraštění, jak led volně zapružil na skalním podkladu, pak nastalo ticho. Led moji váhu udržel. Se zatajeným dechem jsem se za cepín plynule přitahoval nahoru.

V popisu trasy stálo, že je to téměř svislá ledová stěna uhýbající doprava. Vzpomněl jsem si na starou poučku o lezení v ledu, jež říkala, že pětasedmdesátistupňový led se zdá být svislý a že svislý led se zdá být převislý. Fyzičku jsem měl dobrou, ale mé odhodlání začínalo ochabovat. Byl to takový pomalý, zákeřný odliv sebedůvěry, přímo úměrný získané výšce. Nade mnou se tyčila skalní stěna a led se na ní obloukem stáčel do krátkého kouta. Zahlédl jsem kousek červené pásky, který vyčníval zpod sněhového lemu. Kotva, pomyslel jsem si s úlevou, jištění, konečně bezpečí.

Při tom vítaném pohledu se mi okamžitě zvedla nálada. Zlehka jsem lezl po ledové stěně, až jsem opatrně spočinul na hrotech svých maček, zarytých do kníru zmrzlého mechu a trávy. S hrůzou jsem však zjistil, že drny nejsou součást římsy, ale jen trs vegetace přimrzlé ke skalní stěně. Natáhl jsem ruku s cepínem a opatrně jeho hrot prostrčil malou smyčkou červené pásky. Zkusmým zataháním jsem zjistil, že jištění je pevné. Uvolnil jsem se a cítil, jak ze mě napětí opadává.

„Našel jsem jištění,“ houkl jsem přes rameno. Zespodu nepřišla žádná odpověď. Ometl jsem z pásky sněhový poprašek v naději, že objevím pár pevných šroubů. Ale vzápětí jsem schlípl. Uviděl jsem dvě zatloukací skoby, z poloviny délky zaražené do vlasové spáry ve skále. Páska byla omotaná kolem jejich čepelí, aby se skoby nevylomily, což by se klidně mohlo stát, kdybych se připnul za očka. Rychle jsem se rozhlédl kolem po nějakém dalším jištění, abych nevisel jen na téhle úděsně nepevné kotvě. Ale nikde nic. Neviděl jsem žádné spáry pro vklíněnce ani skoby a nejbližší led byl moc tenký a slabý, aby udržel šroub.

Mrknul jsem podél bot dolů. Pod hroty maček se prudce svažoval skalní pilíř. Kdyby se čepele skob vyrvaly, čekal by mě pád dobrých padesát metrů. Začal jsem být nervózní. Vtom ke mně zespodu dolehl výkřik, utlumený zvukem projíždějícího náklaďáku na nedaleké silnici.

„Co je?“ křikl jsem.

„Seš v pořádku?“ volal Tat.

Pohlédl jsem na dvě skoby a sevřel se mi žaludek. Tohleto není dobrý, řekl jsem sám sobě přísně. Jsme na dovolené. Měla to být zábava!

„Nejsem si jistej,“ zamumlal jsem si pro sebe. Pak jsem se vyklonil a zavolal: „Dobrý, Tate. Dávej bacha. Led je mizernej a jištění není o nic lepší.“

„Cože?“

Úžasný. Neslyší mě.

„Polez!“ vykřikl jsem. Věřil jsem, že Tat je moc zkušený horolezec na to, aby spadl. Když dolezl k poslednímu ledovému šroubu a byl na doslech, řekl jsem mu o jistící kotvě.

„Je na správným místě?“ zeptal se.

„Myslím, že jo. Ale jak říkám, čekal jsem šrouby, takže možná ani ne.“

„Proč nelezeš dál?“ zeptal se Tat s náznakem nepokojenosti v hlase.

„Byl jsem moc vysoko nad mizernou expreskou, led byl taky mizernej a já uviděl tady to, co jsem pokládal za jistící kotvu,“ řekl jsem. Hnětlo mě, že Tat mé úsilí na prvním úseku patřičně neocenil. Věděl jsem, že lezení na jistícím laně spuštěném shora nemohlo horolezci Tatova formátu působit žádné velké potíže. Ale copak si nevšiml mizerného ledu a špatné kotvy?

„Myslel jsem, že tam dole to muselo bejt dost děsný,“ dodal jsem trochu podrážděně. Hodně mě to znervóznilo a cítil jsem se trapně, že jsem dal najevo takovou slabost. Tata jsem tím nepřesvědčil. „A nelíbilo se mi, jak to vypadá támhle,“ dodal jsem a kývl směrem ke svislému šestimetrovému skalnímu koutu, překrytému na levé straně rozbředlým, drolícím se ledem. Ve skutečnosti mě to vyděsilo. Úsek pode mnou působil nepevným dojmem, a přestože jsem ho zdatně zvládl, celou dobu jsem myslel na to, že je mnohem těžší, než jsme předpokládali. Podmínky se navíc zhoršovaly a skalní kout vypadal hrozně nebezpečně.

„Podle mě to není v dobrým stavu,“ řekl jsem, když Tat vylezl na mou úroveň.

„To není,“ odpověděl a pozorně si kout prohlížel.

„Než půjdeš na to, musíš umístit expresku,“ upozornil jsem ho. „Jinak se zřítíš přímo na jištění.“ Naklonil jsem se do strany, aby Tat viděl zaražené čepele.

„Dvě skoby. A co je na tom?“

„Jsou omotaný. Ani se mi nelíbí, že na nich musím viset.“ Pohlédl jsem na sráz na úpatí výstupu. „Pád by rozhodně neudržely.“

Tat pokrčil rameny. Nezdál se tak znepokojený jako já. Nebo jsem snad posera? Třeba to není až tak zlý. Ale sám sebe jsem neoblafl. Věděl jsem, že to zlé je. Lezl jsem dobře, cítil jsem se silný, ale doléhaly na mě pochybnosti. Věř svýmu úsudku. Je to tvůj život.

Podal jsem Tatovi náramenní pás s ledovými šrouby. Hodil si ho kolem krku a zamířil dlouhým krokem doleva, aby švihem zarazil mačku do ledu. Odlomil se velký kus ledu, který se řítil dolů. V tichém úžasu jsem se díval, jak letí roztočený podél pilíře a jak ho prázdný prostor pod mýma nohama pohlcuje.

Ztuhl jsem a zachytil Tata za rameno, abych ho ustálil. Zkusil ukročit znovu a já se úzkostlivě díval, jak poté zlehka, precizně zaklesává cepíny, věší se na ně a sune se doleva, až stanul svisle nad svou levou nohou. Po zběžném ohledání ledu se natáhl s cepínem nahoru. Bylo jasné, že ledový šroub tam umístit nepůjde.

Nejistě jsem přešlápl. Tat byl vysoký a mohl vážit osmdesát kilo. V žádném případě jsem ho nemohl udržet, aniž bych vystavil velké námaze jistící kotvu.

„Jištění, Tate,“ řekl jsem nervózně.

„Mrknu se pod támhletu stříšku,“ kývl směrem k místu, kde z kouta vyčníval menší skalní převis. „Může pod ní bejt spára.“

Hladce se zvedl na pravém cepínu a předními hroty pravé mačky se zapřel o zadní stranu skalního kouta. Ozvalo se zapraštění a Tat šel dolů, neboť led se rozdrolil a on se levou nohou znovu octl ve vzduchu. Vyjekl jsem a přichystal se na pád. Tat se zastavil a s klidem umístil botu o něco výš.

„Ježíši, Tate, vraž tam nějaký jištění.“

Neřekl nic.

Udělalo se mi zle. Tat se pohroužil do technických náležitostí lezení a já se mohl jen dívat, strachovat a snažit se nemyslet na skoby. Jakýkoli pád by nás oba zabil. Začínala se mě zmocňovat hysterie. Tohle je zlý. Tohle je vážně zlý. Ale nedělal jsem nic. Jen jsem zíral jako uhranutý na Tatovy pohyby a ani se neodvažoval dýchat. Silou vůle jsem tlačil jeho cepíny a mačky do ledu, aby se udržely.

Po nějaké době, která mi připadala jako věčnost, jsem zjistil, že se dívám přímo nahoru na červené plastové podrážky Tatových maček Footfang. Kdyby spadl, mohl by se strefit do mě. Držel jsem se jen taktak a náraz by mě odmrštil. Kdyby se prosmekl kolem, letěl by šest metrů rovnou na můj ruksak a pak kotvu. Vytrhla by se. Zmrzlá tráva by nápor nevydržela, a jakmile by povolila, zřítil bych se na ovázané čepele. Pak bychom se oba octli ve vzduchu.

Tat byl výborný lezec, zvlášť v ledu, a já jeho schopnosti respektoval. Dokonce jsem mu přenechal vedení a ochotně uznával jeho větší zkušenosti, ačkoli otevřeně bych mu to nikdy nepřiznal. Cítil jsem, že fyzicky jsem silnější a možná i zdatnější než Tat, ale on měl zase fortel, mohl těžit z rozsáhlých zkušeností, a to bylo hodně. Lezecky jsme byli na stejné úrovni a já si věřil, že dokážu přesně zhodnotit, na co máme a na co ne. To mne teď stavělo do obtížné situace. Zoufale jsem mu chtěl říct, že bychom se měli vrátit, že trasa výstupu je moc nebezpečná, že je na něj příliš těžká. Ale on byl vůdce. Byl to jeho úsek, jeho volba a já musel doufat, že dospěje ke stejnému závěru. Nechtěl jsem na něj tlačit.

Další moje část na něj chtěla zakřičet, ať zastaví. Co je to za blbost? Tady nejde jen o nějaký znemožnění. On prostě dělá pitomost a tobě víc záleží na tvým velevzácným egu než na vlastním životě. Jsme přátelé, proboha. Tohleto není nějaká hrdinská výprava. Řekni mu to. Nebude ti to mít za zlý. Ale mlčel jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli bych ho svým návrhem jen nepopudil a nepřiměl pokračovat dál. A to bylo to poslední, co jsem si přál.

„Nemůžeš tam něco vrazit?“ navrhl jsem úzkostně. Tat se teď nacházel na úrovni střechy. Levou ruku měl nataženou nad ní a svíral v ní kladívko. Viděl jsem, že hrot vězí jen pár milimetrů v tenoučké vrstvě ledu na levé stěně. Tat natahoval krk doprava a snažil se nahlédnout pod střechu. Ledový cepín mu volně visel na zápěstní šňůrce. Z postroje si odepnul svazek drátů a pokoušel se napasovat malý kovový klínek do spáry, kterou zahlédl pod převisem. Levou ruku měl tak napjatou, že se mu těžko dýchalo. Zíral jsem upřeně na hroty a snažil se odhadnout, kdy vystřelí do prostoru. Pochyboval jsem, že riskantní umístění vklíněnce má plnit jinou úlohu než udržení rovnováhy. Kdyby se mu smekla noha, neudržel by ho. Klínek konečně zapadl do skály a Tat za něj pořádně zatahal, aby se ve spáře usadil. Při druhém škubnutí však vylétl ven a náhlé trhnutí Tata málem překotilo z nejisté pozice. Zaklel jsem a vystrčil jeho směrem levou ruku, jako bych si myslel, že ho dokážu zachytit.

„Tohle není dobrý,“ vyjekl Tat. „Ta spára je mělká.“

„Bude to chtít skobu?“

„Těžko,“ zamumlal Tat a já v jeho hlase postřehl náznak podráždění. Věděl jsem, že chce jít ke koutu a přenést se čtyřmi nebo pěti pohyby do míst, kde byl led silnější. Stačilo by jednou dobře zaseknout cepín do toho ledu a mohl by se vytáhnout do bezpečí. Věděl jsem, nač myslí, ale připadalo mi to moc riskantní. Viděl jsem, že se otáčí čelem ke stěně stoupající nalevo od kouta. Přehodil si cepín do pravé ruky a vklínil hrot do malé kamenné hrany ve stěně. Nejprve jemně zatáhl a pokusil se nástroj zatěžkat. Hrot vzápětí vylétl a Tata to odhodilo dozadu. Trhl jsem sebou taky.

Hněv ve mně začínal odplavovat strach. Nedával mi na výběr. Tohle je blbost. Přece se kvůli tomu nezabijem. Stačí jedno uklouznutí a je po nás.

„Tate.“ Nevšímal si mě. „Tate,“ řekl jsem znovu zostra. „Poslouchej mě. Nepopustím ti už ani kousek lana, dokud se tam pořádně neukotvíš.“

Neříkal nic, ale z pohybu jeho hlavy jsem poznal, že se mu to ultimátum nelíbí. Otočil se opět k římse a znovu se pokusil umístit vklíněnec. Sotva za něj zatáhl, vytrhl se. Díval jsem se, jak se snaží udržet rovnováhu, a na rameno se mu sesypala sprška ledových krystalků. Vzhlédl jsem a viděl, že vzduch nad námi je plný jemně pršících ledových částeček. Věděl jsem, co to znamená. Slunce se právě dostalo na vrchol výstupu a od té chvíle se na nás bude pořád sypat tenhle zrnitý led. Nepředstavoval žádnou hrozbu, ale bylo jasné, že podmínky se budou dále zhoršovat, až slunce nahřeje tající led.

„Zvládnu to,“ řekl Tat. „Už jen dva pohyby...“

„Ten led je hroznej, Tate. A přichází s vodou, proboha!“ Ohlédl se po mně přes rameno. „Kašli na to,“ vyhrkl jsem už naštvaně. „Jestli spadneš, je po nás. Je to jednoduchý jak facka.“

„Já nespadnu, kámo.“

„Já tady nechci zhebnout.“

„Já nespadnu.“

„Možná..., možná ne,“ pokrčil jsem rameny. „Je mi líto. Já to riskovat nebudu. Je to jasný? Já do toho nejdu. Nemám to zapotřebí.“

Tat se otočil a hleděl zamyšleně na kout. Zmocnil se mě ještě větší vztek při pomyšlení, že by pořád hodlal riskovat můj život. Co můžeš dělat, když bude trvat na svým? Nemůžeš ho přece stáhnout. To by nás oba zabilo. Když bude trvat na svým, pak budeš muset lézt bez lana. Panebože! Řekni mu to.

„Tate?“ řekl jsem tiše a postřehl ve svém hlase strach.

„Dobře, dobře...“ Opatrně se spustil na levém cepínu o jeden pohyb níž. Vydechl jsem úlevou při pohledu, jak se sune směrem ke mně. Za pár minut byl zpátky na místě, kde jsem stál já.

„Hele, mrzí mě to, Tate,“ omlouval jsem se.

„Myslel jsem, že to půjde.“

„Jo, a já myslel, že už bychom měli jít.“ Pohlédl jsem na záplavu ledových částeček, jež se mi sypaly na ruce. „Na tuhle trasu je už beztak pozdě. Je moc teplo. Ten horní žleb už se bude bortit.“

„Můžeme na těch skobách slanit?“ Tat moje vysvětlení ignoroval. Viděl jsem na něm, že je zklamaný, ale vycítil jsem také jeho skrytý hněv. Překvapilo mě to, i když jsem věděl, že Tat je jako horolezec hrozně ctižádostivý. Podíval jsem se na skoby a pomalu krčil nohy, až jsem na nich spočinul skoro celou svou vahou. Trochu zapružily.

„Jsou pěkně vratký,“ řekl jsem. „Když ale půjdeme pomalu a v klidu, mohly by vydržet.“

„Můžeš je vyztužit?“

„Ne,“ pohlédl jsem na něj zpříma. „A pokud tady nechceš stát neuvázanej, půjdeš dolů se mnou, když se vyrvou.“

„Fajn.“ Tat pohlédl na úzký výběžek s ledovou krustou, na němž stál. „Jenže já týhle věci nevěřím. Tu máš,“ podal mi karabinu na smyčce, „připni mě.“

„Jak chceš,“ řekl jsem, když jsem připnul smyčku ke dvěma zatloukacím skobám, „ale já jsem při slaňování ještě nikdy neudělal chybu,“ usmál jsem se povzbudivě na Tata. On můj pohled zasmušile opětoval.

„Já jo,“ řekl. „Dvakrát.“

Mlčky jsme třídili lana, vázali je po provlečení červenou smyčkou k sobě a odvazovali je od svých postrojů, kontrolovali jsme, která barva půjde na slanění, a opakovaně jsme prověřovali skoby. Byla to rutina, kterou jsme dělali nesčetněkrát. Postupovali jsme metodicky, efektivně, klidně. Já si dělal starosti kvůli skobám, ale neříkal jsem nic. Vylezli jsme na to místo a teď jsme se odtud oba museli dostat.

„Přitahuj zelený,“ řekl jsem, když jsem se pomalu pověsil na slaňovací lano, zabrzděné jistící destičkou. Hleděl jsem upřeně na skoby. Zapružily a pak zase znehybněly. Pomalu jsem vydechl. Tat se při pohledu na můj výraz zazubil.

„Dobře, přitahuju zelený,“ zopakoval. „Opatrně, kámo,“ dodal jemně a já na něj úzkostlivě pohlédl.

„Ty taky,“ řekl jsem a sjel podél něho, soustředěný na popouštění lan. Žádné záškuby, žádná náhlá zastavení, jež by namáhala nepevné jistící kotvy. Sledoval jsem, jak se vzdálenost k zemi postupně zmenšuje. Když jsem se dostal pětadvacet metrů nad zasněžené svahy u úpatí skal, začal jsem se uvolňovat. Dalo se to přežít. O pár minut později jsem se dotkl nohama země a odepnul se. Krátkým škubnutím za zelené lano jsem se ujistil, že slanění půjde hladce.

„Dobrý,“ křikl jsem a díval se, jak se Tat natahuje po lanech a připíná jistící destičku. Rychle jsem se odsunul od úpatí skal, s pocitem viny, jako kdybych Tata zrazoval uhnutím z jeho linie dopadu. Z té výšky by tě zabil, připomněl jsem si.

Vlekli jsme se po lavinových svazích, až jsme ve svých stopách došli zpátky k silnici. Když jsme do kufru auta ukládali výbavu, lana a sedáky spolu s cepíny a mačkami, bolestně jsem si uvědomoval to ticho mezi námi.

Nechal jsem Tata ve štychu. Zkazil jsem mu výstup, protože jsem trval na sestupu zpátky. Když jsme se teď dostali bezpečně na zem, začal jsem o svém rozhodnutí pochybovat. Co když ty skoby byly v pořádku? Slaňování přece vydržely. Ne. Pád by nikdy neudržely. Pohlédl jsem na Tata, jenž řídil cestou zpátky do vesnice La Grave.

„Myslíš, že by ty skoby udržely pád?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl nepokrytě Tat.

Přesto jsi byl připraven pokračovat, hnát to až na doraz? přemítal jsem v duchu. Proč ne já? Jednoduchá odpověď zněla, že jsem měl moc velký strach. Neměl jsem tak slepou víru v Tatovy schopnosti.

„Ale já bych nespadl,“ dodal Tat, jako kdyby mi četl myšlenky. Neřekl jsem na to nic.

Při hře šachu a několika velkých pivech na slunné terase kavárny jsme se uvolnili natolik, abychom mohli probrat, co se stalo. Tat kupodivu stále odmítal přiznat, že to byl opravdu nebezpečný podnik — až mě tváří v tvář té neoblomnosti začaly nahlodávat pochybnosti. Říkal jsem si, jestli mě hrozné ledové podmínky na prvním úseku příliš neznervóznily a jestli jsem v době, kdy jsem visel na zatloukacích skobách, nebyl už psychicky poražený. Lezení v ledu je velmi ošidné a člověk si může v jedné chvíli připadat neohrožený a v příští být vyděšený k smrti.

Ale když jsem si vybavil argumenty, které jsem vznesl v době výstupu, zdály se mi nevyvratitelné. Měl jsem pocit, že jsem učinil správné horolezecké rozhodnutí. Věděl jsem, že jedna z nejtěžších věcí v branži je umění rozpoznat, kdy je třeba se stáhnout, kdy se dát na ústup, abyste mohli příště zase vyrukovat do boje. Nebyla to otázka raněné pýchy nebo zbabělosti.

Snažil jsem se to Tatovi vysvětlit, ale on mě s úsměvem odbyl.

„To já všechno vím,“ řekl. „Byl jsem jenom zklamanej... Jo a tohle je šach mat!“

Radostně mi spodkem dámy sklepl krále. „Tři jedna v La Grave Open,“ dodal s vítězně pozvednutým ukazovákem.

„Do prdele,“ zamumlal jsem zdrceně.

„A mimochodem, právě jsem přemejšlel.“

„Jo?“ odpověděl jsem v obavě, jaké horolezecké dobrodružství navrhne tentokrát. Věděl jsem, že náš ranní nezdar ve stěně ho jen podnítí k tomu, aby vyzkoušel ještě něco lepšího. Tat se nenechal jen tak snadno odradit. „Nech mě hádat,“ řekl jsem. „Údolí ďáblů?“

„Ale ne.“ Tat se zdál být upřímně zaskočený. „Myslel jsem na dnešní ráno, na Alea Jacta Est.“

„Vážně?“ zeptal jsem se ostražitě.

„S těma podmínkama jsi měl pravdu. Začali jsme moc pozdě a evidentně se to zhoršovalo. Když pak slunko posvítilo na vrchol, měli jsme potíže. Ale když vstaneme brzy, řekněme v pět..., pět třicet...“

„Pět třicet?“ zděsil jsem se. „Jsme na dovolené, Tate...“

„No dobře, tak v šest. K snídani vysrknem šálek kávy a v sedm bychom měli bejt na prvním úseku...“

„Ty to chceš zkusit znovu?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Tentokrát bude mrznout jaksepatří.“

„To je možný, ale ledový podmínky na prvním úseku se nezmění. Pořád tam bude ten hnusnej zrnitej led a žádný šrouby.“

„Jeden,“ oponoval Tat. „Na prvním úseku máš jeden.“

„Ten by neudržel ani padající shnilý jabko a ty to sakra dobře víš.“

Tat se zazubil a souhlasně přikývl. „Jo, jo, to je pravda, ale ty bys moh lízt zase první. Říkal jsem si, že ti to šlo dobře. Byls jen trochu pomalej...“

„Trochu pomalej?“ podivil jsem se. „To víš, že jsem byl pomalej jako šnek. Vždyť se to tam celý rozpadalo.“

„To sice jo, ale pád ti za celou dobu nehrozil, ne? Byls dobrej.“

„Možná,“ připustil jsem, polichocen tou chválou.

„Zvládl bys to znovu, bez problémů.“

„Ale bez těch šroubů je to v podstatě sólový výstup,“ ohradil jsem se. „A v žádným případě to není obtížnost pětka. Dělali jsme spousty tak těžkejch výstupů, i těžší, ale ten dnešní byl zoufalej. Je to spíš šestka a zatraceně těžká, mizerný jištění, mizernej led...“

„Jo, ale ta linie,“ rozplýval se Tat a ukázal na stránku v otevřeném průvodci. „Koukni na ten kuloár, jak protíná vrcholovou skalní stěnu. Vypadá úžasně, ne?“

„Jo, to vypadá,“ připustil jsem. „Spíš jako někde ve Skotsku, co? A vsadím se, že na těch skalních stěnách budeme mít dobrý jištění.“

„Přesně tak. Takže nám brání jen tenhle kousíček. To zvládnem.“ Jeho nadšení bylo nakažlivé a já už cítil, jak ve mně vítězí vzrušení a zájem. Tat měl úžasný přesvědčovací talent a měl pravdu. Ranní ústup pro nás oba znamenal zklamání. Museli jsme to odčinit.

„Už jsi tam byl,“ pokračoval Tat, který vycítil, že měknu. „Víš, jaký to tam je. Budeš na to připravenej.“

„Jo, visel jsem na těch podělanejch zatloukacích skobách.“

„Na to právě myslím,“ naklonil se ke mně Tat spiklenecky. „Víš, já byl nad tou střechou a snažil se pod ni vrazit jištění. Neměl jsem balanc a pořádně jsem nevěděl, co dělám. Zítra to tam vrazím dřív, než se pustím k tomu koutu. Pak stačí jen pár pohybů a jsme nahoře.“

„Nebo dole,“ zabručel jsem. „Když já nevím, Tate. Dneska se mi to vážně nelíbilo.“

„V sedm bude mráz jak samec. Úplně jiný podmínky. No tak, co na to říkáš?“

„Tak dobře. Ale pod jednou podmínkou,“ řekl jsem zdráhavě. „Pokud nezmákneš dobrý zabezpečení, pořádný jištění proti pádu, pak jdeme zpátky. Nějaký dotazy?“

„No tak dobře, ať je po tvým.“

Usmál jsem se a přikývl.

Tat se zatvářil spokojeně a naklonil se ke mně, aby mě sevřel ve svém pověstném objetí. Když vstal, jen sršel vzrušením a energií. Ten tam byl sklíčený, zamlklý mrzout, který se se mnou ploužil k autu. „Takže vyrážíme v šest?“ zeptal se, jen aby se ujistil, že z toho nechci vycouvat.

„Jo,“ řekl jsem podmračeně.

„Neboj, vzbudím tě.“

„To bys teda moh.“

Byla zima a na trase výstupu panovalo ticho. Žádné zurčení roztáté vody pod ledem. Tat měl s prvním úsekem pravdu. Přestože jsem lezl opatrně, jednu lanovou délku jsem zvládl zhruba za polovinu času než předchozího dne. Rychle jsem přelezl zasněžené úseky, ani jsem nechtěl ztrácet čas hledáním jištění. Začínal jsem věřit, že Tatův plán začít brzy je možná to jediné, co nám chybělo k dosažení úspěchu.

Když jsem se však blížil k jistící kotvě na dvou zatloukacích skobách, mé vzkříšené nadšení začalo slábnout. Připnul jsem se ke skobám, zaklesl nohy do shluku zmrzlé trávy a zahleděl se zamračeně na kout. Vypadalo to zoufale. I za mrazu působily rozpukané části tenkého průhledného ledu křehkým dojmem. Podíval jsem se znovu na skoby, že třeba nebudou vypadat tak hrozivě jako včera. Ale vypadaly ještě hůř.

Zatímco jsem namotával lana a Tat hbitě stoupal ke mně, snažil jsem pochopit, jak jsem se probůh nechal přesvědčit, že to bude jiné než den předtím, vlastně před necelými patnácti hodinami. Zabalil jsem výstup a byl jsem šťastný, že jsem živý, a teď jsem tu byl zase zpátky, v úplně stejné situaci. Ty musíš být úplně mimo! Nic se nezměnilo. Jsi připnutý na stejných vratkých skobách, led je pořád mizernej a Tat zase začíná vyšilovat vzrušením. Co sis sakra myslel?

„Není to zlý, viď?“ prohodil zvesela Tat, když se dostal ke skobě. „Říkal jsem ti, že to bude v pohodě.“ Užasle jsem na něj pohlédl. „Tak fajn, pojďme na to, dokud je zima,“ dodal rychle.

„Poslyš, Tate.“ Chystal jsem se mu říct, že chci dolů.

„No tak, podej mi ty šrouby.“

Podal jsem mu náramenní pás. „Říkal jsem si...“

„Máš skoby?“

Zašmátral jsem na svém postroji, odepnul skoby a podal mu je.

„Tahle kotva pořád nic neudrží,“ řekl jsem. „Víš to?“

„Jo, jo, něco tam vrazím, žádnej strach.“

„Ale já mám hroznej strach!“

„Jasně, jen mě sleduj, kámo,“ řekl Tat a přelezl hbitě přes kout, než jsem stačil něco dalšího říct. Srdce mi pokleslo. V břiše jsem cítil nepříjemné prázdno, až bolest. To proto, že prázdný taky je. Neměli jsme žádnou snídani, protože tenhle idiot nás chce zase zabít, říkal jsem si a sledoval Tata, jak pod převisem zápolí s dráty a skobami. Jestli nenajde dobrý uchycení, nepouštěj ho dál, ani o kousek.

Tat experimentoval dlouhých pětačtyřicet minut, než se mu podařilo vklínit do spáry pod převisem kovový klínek s drátem.

„Fajn, sleduj mě.“

„Je to aspoň trochu pevný?“ zeptal jsem se chvatně.

„Jakž takž,“ odpověděl Tat. Opatrně přiblížil hrot levého cepínu k malé skalní hraně. Na povrchu hladkého kompaktního vápence se leskla kluzká vrstvička ledu.

„Udrží tě to?“ zeptal jsem se znepokojeně, když se povytáhl na úroveň převisu.

„Možná,“ zabručel a to bylo vše. Nemohl jsem nic dělat. Bylo jasné, že se rozhodl pro kout. Škrábal mačkami po skále ve snaze zaklesnout je do malinkých nerovností v povrchu. Pravou ruku natáhl vysoko nad sebe a jemně poklepal cepínem na led. Slyšel jsem charakteristické zvonění kovu o kámen. Tat to zkusil znovu, ale rozmachoval se naslepo.

„Trochu víc doprava,“ zavolal jsem. „Třicet čísel vpravo je vrstva tlustšího ledu.“ Tat zamručel v odpověď a rozmáchl se znovu. Cepín se zasekl. Pravou mačkou zašmátral o něco výš na skále, aby našel stup. Jeden přední hrot se zaklesl v nepatrném vrypu. Tat na něj zkusil přenést váhu a já jen napjatě zíral a modlil se, aby ho to udrželo.

Ozvalo se kovové cinknutí a já strnulý hrůzou přihlížel, jak se malý kovový klínek uvolnil ze skály a klouže po laně uvázaném na jeho karabině, jen aby mi náhle skončil v ruce. Zděšeně jsem na něj pohlédl a pak na Tata, přilepeného s roztaženýma nohama a rukama v koutě. Věděl jsem, že se nemůže stejnými pohyby vrátit a netuší, že jeho jediné jištění právě vypadlo. Zůstal jsem zticha a nervózně se zapřel, abych odolal tahu lan, která mě držela na dvou nespolehlivých zatloukacích skobách.

Tat se opatrně sunul výš a výš, až měl obě paže ohnuté v loktech. V rukou svíral rukojeti cepínů, které ho už tlačily do hrudi. Díval jsem se, jak přesouvá levou nohu do strany a pátrá po tlustším ledu. Pak jemně kopl a hroty se zakously do centimetr a půl tenkého, křehce vyhlížejícího průhledného ledu, který se přimykal ke stěně. Dlouhou chvíli tam jen visel, polehounku zkoušel kontaktní body a snažil se odhadnout, jestli ho udrží. Pak odlehčil levý cepín, dosud nejistě zakleslý za skalní hranu. Zatajil jsem dech. Tat cepín pomalu sunul výš, až měl paži úplně nataženou. Viděl jsem, že už má skoro na dosah silnější, pevněji působící led. Dělej, Tate, zasekni, zasekni, pobízel jsem ho v duchu, zatímco on se snažil dosáhnout ještě o kousek výš.

Když se rozmáchl a já viděl, že se cepín pevně zaklesl, ozvalo se hrabání spolu s rachotem padajícího ledu a jeho levá noha vystřelila do prostoru. Trhl jsem sebou a vzápětí strnul. Tat se odlepil od stěny, jako když se otevřou dveře. Plandal na skále a sveřepě se držel levého cepínu, který právě zaklesl. Pak se začal levou rukou velmi pomalu přitahovat vzhůru. Jeho levá bota sklouzla zpátky, zahrabala o skálu a nalezla stup v další vrstvě volně přilnutého ledu, kde se udržela.

Sotva jsem dýchal a v šoku se mi třásla kolena. Právě jsem viděl Tata, jak málem spadl. Udělalo se mi mdlo, když mi blesklo hlavou, že bych byl ze svého místa stržen. Říkal jsem si, jestli bych takový pád přežil. Změkčil by dopad sněhový kužel na úpatí stěny? Skoro jsem se svému zoufalství zasmál. Na patře jsem cítil hořkou žluč a přemýšlel jsem, jestli nebudu zvracet. S úlevou jsem si tentokrát vzpomněl, že jsem vynechal snídani.

Tat supěl námahou. Snažil se udržet rovnováhu a zároveň neměnný, rovnoměrný tah za oba cepíny. Nemohl jsem mu nijak pomoct a tak jsem trnul úzkostí, že jsem se ani nezmohl na nějaká povzbudivá slova. Napadlo mě jen nespadni, nejapnost, kterou Tat určitě slyšet nepotřeboval.

Díval jsem se, jak odlepil od skály pravý cepín a sune ho do bodu těsně nad záklesem levého cepínu. Když se chystal rozmáchnout, co nejklidněji jsem řekl: „Je to moc blízko levého cepínu, Tate. Rozbiješ led a půjdeš dolů.“

Tat se zarazil a pak vrátil cepín zpět do původní pozice. Pohlédl na přední hroty na pravé botě. Jeden vnitřní hrot zůstal zaklesnutý za úzkou ledovou hranu. Tat zvedl nohu a s opatrností a precizností umístil tentýž hrot do úzké spáry o třicet čísel výš ve skále. Patu natočil trochu doleva, aby se hrot bezpečně zaryl do spáry. Slyšel jsem, jak kámen pod tlakem ocelového bodce křupl. Tat narovnal levou nohu, čímž získal dostatečnou výšku a mohl pravý cepín přemístit o hodně výš nad levý. Pak sebejistě sekl a hrot se zabořil do pevného průhledného ledu.

„Jo!“ zvolal triumfálně. Našmátral nohama stupy, vytáhl se a zaklesl levý cepín vysoko doleva do ještě silnějšího ledu. Nebezpečí pominulo. Výstup jsme měli v kapse. Zase jsem mohl žít o něco déle.

Zhluboka jsem vydechl a zakroutil hlavou. Když jsem nejistýma rukama odepínal od lan vklíněnec, projel mnou záchvěv hněvu. Právě jsem udělal nejhloupější rozhodnutí ve svém dosavadním životě. Nic nebylo jiné než den předtím, ale já jsem k tomu všemu přesto svolil. Žádné expresky, žádné jištění a špatný led. Proč? Odpověď byla nasnadě. Nechtěl jsem to před Tatem podruhé vzdát. Nechtěl jsem vypadat jako slaboch nebo posera a riskoval jsem vše jenom proto, abych si zachoval tvář. Takhle by se rozhodnutí dělat neměla a já věděl, že jsem se zachoval jako blázen.

Zmítal jsem se mezi hněvem a radostí. Měl jsem radost za Tata. Dosáhl toho, co chtěl, a já obdivoval jeho schopnosti, nervy a duševní klid, jež právě předvedl pod nesmírným tlakem. Po tomto úspěchu mohl logicky tvrdit, že to bylo správné rozhodnutí.

Jenže nebylo a já měl vztek na sebe, že jsem nic neřekl. Díky tomu jsem se octl v nevděčné situaci, kdy jsem musel stát a dívat se, jak o mém životě rozhoduje chabá přilnavost několika milimetrů křehkého, tajícího ledu a nespolehlivá třecí síla u kousíčku kovu, který se vysmekl po odštěpku skály. Dřív bych si možná myslel, že v tom spočívá podstata horolezectví. Takhle člověk definuje sám sebe, když nejistě balancuje mezi životem a smrtí. Stál jsem tam roztřesený na křehké římse ze zmrzlé vegetace a všechny mé obhajoby lezení mi pojednou připadaly nesmyslné.

Nebylo to nic než hazard. A kvůli čemu? Abychom měli právo říct, že jsme zdolali ledovou trasu pátého stupně v krajně nestabilních podmínkách. Mohli jsme oprávněně tvrdit, že to byla šestka, nebo i sedmička. Technicky vzato jsme oba měli na kontě i těžší trasy, ale nikdy jsme je neabsolvovali za tak riskantních okolností. Nehody se stávají, protože jsme omylní. Děláme chyby, špatně vyhodnocujeme podmínky, přeceňujeme se, ale po všech těch letech nehod, úmrtí a zlezlých hor jsme měli alespoň vědět, kdy je to třeba vzdát. Nebylo to tak, že by nás situace znenadání zaskočila a my neměli jinou možnost než se s ní vypořádat. Věděli jsme, že je všechno špatně, a přesto jsme se vrátili. Navzdory intuici jsme do toho šli.

Ale riskovat takhle život nestálo za to. Na některé aspekty horolezectví by se mohla docela dobře vztahovat koncepce „Deep Play“ — v teorii her extrémní riskování, kdy hráč může prohrát mnohem víc, než se dá vůbec vyhrát. Ale po odehrání této hry ve skutečnosti mi to připadalo jako neskutečně domýšlivý a absurdní podnik.

Když jsem však dorazil na Tatův štand, nebylo těžké nakazit se jeho překypujícím nadšením a radostí.

„Nazdárek, kámo,“ usmíval se Tat a jednou rukou mě energicky objal, až mě málem shodil dolů. Musel jsem se chytit za jistící smyčky, abych nabyl rovnováhu.

„Dobrej výstup, sakra dobrej,“ konstatoval jsem.

„Bylo to o vlásek.“

„Drát vypadl,“ řekl jsem bez obalu.

„Říkal jsem si, že by mohl,“ kývl zvesela Tat.

„Myslel jsem, že jdeš dolů, rozumíš?“

„Bylo to těsný,“ souhlasil. „Ale zasekávalo se dobře. Vylezls to pěkně rychle.“

„Pomohl litr adrenalinu v krvi,“ opáčil jsem. „A lano nad hlavou. Myslím, že jsme to neměli dělat. Málem jsme zařvali.“ Pohlédl jsem tvrdě na Tata a ten pojednou zvážněl.

„Možná.“ Znělo to váhavě, jako kdyby si uvědomoval, jak daleko jsme zašli.

„Myslel jsem, že riskování už tě unavuje. Říkals, že nestojí za to umřít.“

„A nikdy ani nestálo.“ Pak pokrčil rameny a najednou nedokázal potlačit úsměv. „Ale mrtví nejsme a dokázali jsme to, tak v čem je problém? No tak, Joe, pojďme na ten zbytek.“ Podal mi dráty, skoby a ledové šrouby, celý nedočkavý, až polezeme dál. „Jdi vzhůru a doleva, pak se to stáčí obloukem do tý úzký skalní rokle.“ Ukázal na krátký ledopád vedoucí do skalní pukliny.

O čtyřicet pět minut později jsem slaňoval z omotaného ledového šroubu zpátky na místo, kde byl ukotvený Tat. Roklí se vytrvale sypaly ledové částečky. Slunce už posvítilo na vrchol stěny.

„Promiň, Tate,“ řekl jsem zahanbeně. Byl to už můj druhý ústup ve dvou dnech. „Led skončil. Zpočátku to bylo dobrý, pak ale začal bejt vlhkej a ztenčoval se. A pak už nebylo nic — jen pětimetrovej hladkej skalní žleb. Žádný spáry, žádný dráty. Nemohl jsem po tom vylízt.“

„Jasně,“ usmál se na mě Tat, stále rozjařený svým předchozím úspěchem. „Raději odsud vypadneme.“

„Co?“ vyhrkl jsem zaskočeně. „Ty to ani nechceš zkusit?“

„Ne.“ Začal rozmotávat změť lan do dvou samostatných cívek. „Pokud to nezvládneš ty, nejspíš bych to nezvlád ani já. Tak pojďme.“

Hbitě jsme slanili zpátky do bezpečí ke sněžnému kuželu. Když jsme se vlekli k autu, žasl jsem nad Tatovou vyrovnaností. Předpokládal jsem, že zopakuje včerejší náladový výstup. Přinejmenším jsem čekal nějakou kritiku, že jsem ho zase zklamal a nechal ve štychu. Při nakládání věcí do auta se Tat zarazil a pohlédl vzhůru na trasu.

„Zmáknem to příští rok,“ prohlásil.

„Když budou dobrý podmínky,“ dodal jsem obezřele.

„Samozřejmě.“

Věděl jsem, že to žádná „samozřejmost“ není. Natolik jsem Tata znal, abych věděl, že příští rok se prostě vrátíme a zmákneme to.

„Víš vůbec, co Alea Jacta Est znamená?“ zeptal se Tat poté, co si řádně lokl z plechovky chlazeného piva.

„Ne,“ odpověděl jsem a zamyslel se nad názvem trasy. „Je to latinsky, ne?“

„Jo, právě proto se tě ptám,“ řekl Tat. „Latinu jsi měl, ne?“

„V latině jsem byl tak špatnej, že jsem většinu hodin prostál v koutě, protože jsem neznal plusquamperfektum nějakýho neznámýho slovesa. Nikdy jsem ani nepochopil, co plusquamperfektum je, o gerundiích nemluvě. ‚Labienus se poté, co propustil Gaula, vrátil do Říma.‘ Kdo to sakra byl ten Labienus? Tohleto mě zajímalo, ale nikdo to nevěděl. Furt jen tenhle chlápek s přiblble trapným jménem, co pořád propouštěl a pak jezdil domů. Myslel jsem, že se z toho zcvoknu...“

„Ale ty na jazyky nejseš blbej,“ přerušil mou tirádu Tat. „Mluvíš přece francouzsky a španělsky.“

„Španělsky spíš rozumím než mluvím a kdysi jsem mluvil francouzsky, ale nikdy ne latinsky,“ odpověděl jsem. Dopil jsem pivo a zeptal se: „Tak co to podle tebe znamená?“

„Nevím jistě. Moje latina za moc nestojí, matně si pamatuju jen některý věci z medicíny, ale myslím, že to znamená ‚Vinu dávej jen sobě‘. Dobrý, ne?“

„Dejme tomu,“ zasmál jsem se. „Až na to, že já bych tam dával vinu tobě,“ dodal jsem.

„Ale jen tak dlouho, jak by nám trvalo dostat se zpátky na zem.“

Příští zimu jsme se s Tatem na Alea Jacta Est vrátili a nalezli ji v mnohem lepším stavu. Trasu jsme zdolali bez potíží a musel jsem dát Tatovi za pravdu. Byl to báječný výstup. A taky poslední lezení na ledu, které jsme spolu absolvovali.

O něco později jsem se dozvěděl od Margaret Colwellové, že Alea Jacta Est ve skutečnosti znamená „Kostky jsou vrženy“. Margaret říkala, že je to jen volný překlad, ale že jacta je určitě latinské sloveso znamenající „hodit“ a že alea jsou „kostky“, přeneseně hazard, sázka. V dobrých podmínkách se název trasy nezdál kdovíjak příhodný, ale za nebezpečných okolností, kdy jsme se poprvé pokoušeli o výstup, byl až příliš pravdivý. Vlastně jsem měl celou dobu pocit, že to něco takového je — nepřijatelná hra, poslední vrh kostkami, taková zimní verze ruské rulety.

„Alea Jacta Est“ mi znělo jako vtíravě povědomé rčení a matně mi připomínalo útrpné hodiny latiny. Později jsem se dozvěděl, proč mi znělo povědomě. Vyslovil ho Julius Caesar po překročení Rubikonu, řeky, kterou žádný římský vojevůdce nesměl nikdy přejít, protože se to rovnalo vzpouře proti republice. Jakmile překročením řeky vrhl kostky, neměl jinou možnost než táhnout dál, svrhnout republiku a nastolit své impérium. Pak byl v Římě zavražděn přesně za tohle.

Bylo to vskutku veliké riziko, co Caesar podstoupil, vědom si následků svého rozhodnutí a taky toho, že není cesta zpátky. Kéž bych i já mohl tvrdit, že jsem byl tak rozhodný.

Table of Contents

Titulná strana

1