.

.

First published 1988

by Jonathan Cape Ltd., London

Copyright © Joe Simpson, 1988

Translation © George a Jenny Dvorsky, 1994

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-602-9

.

Věnováno

SIMONOVI YATESOVI

za to, co mu nikdy nebudu moci oplatit,

a těm přátelům, kteří odešli do hor,

aby se už nikdy nevrátili.

Úvodem

Chris Bonington

Poprvé jsem se setkal s Joem loni v zimě v Chamonix. Stejně jako mnoho jiných horolezců se rozhodl naučit lyžovat, neměl však v úmyslu platit si lekce a učil se sám. Slyšel a četl jsem o něm a o jeho příhodách z hor, ve kterých jen tak tak unikl smrti, zvláště pak o jeho posledním dobrodružství v Peru, ale to vše na mě zapůsobilo jen málo.

Když jsem vedle něho seděl v baru, v Chamonix, nemohl jsem jeho příběhy a pověst přiřadit k jeho osobě. Byl opálený, ostříhaný trochu jako punk a v jeho chování bylo cosi drsného. Nedovedl jsem si ho v myšlenkách přenést z ulic Sheffieldu do hor. Moc jsem už pak o něm nepřemýšlel až do chvíle, kdy jsem si přečetl rukopis této knihy. Nejde jen o neuvěřitelný příběh – jeden z nejpozoruhodnějších příběhů přežití, o jakém jsem kdy četl – jde o kvalitu napsání, které je tak citlivé, tak dramatické, zachycující hranice strachu, utrpení a emocí jeho samého i jeho partnera Simona Yatese. Od chvíle, kdy Joe uklouzl, spadl a zlomil si nohu při sestupu, přes hrůzu osamění v trhlině, až do momentu, kdy se doplazil do základního tábora, jsem byl k příběhu připoután, neschopný knihu odložit.

Srovnávám Joeův boj o přežití s mojí vlastní zkušeností na Ogre v roce 1977, kdy Doug Scott uklouzl při slaňování z vrcholu a zlomil si obě nohy. Tehdy byla situace podobná tomu, co se stalo na počátku Joeovi. Nedaleko vrcholu zvláště nehostinné hory jsme byli jenom my dva. Na nás však čekali další dva členové výpravy ve sněhové jeskyni v sedle, pod vrcholovou částí hory. Strávili jsme tam, uvězněni bouří, šest dnů, pět z nich bez jídla, než jsme mohli pokračovat v sestupu. Při sestupu jsem sám uklouzl a zlomil si žebra. Je to nejhorší zkušenost z hor, jakou mám, a přece můj příběh bledne ve srovnání s tím, co prožil osamocený Joe Simpson.

Velmi podobný případ se stal na hoře Haramosh v Karakoramu v roce 1957. Skupina z Oxfordské univerzity se pokoušela o prvovýstup na tento 7 398 metrů vysoký štít. Výprava se právě dohodla na sestupu, když dva členové výpravy, Bernard Jillot a John Emery, chtěli vystoupit jen trochu výše po hřebeni, aby mohli fotografovat, a byli strženi větrem navátou sněhovou lavinou. Oba přežili pád a jejich druhové jim sestupovali na pomoc, ale byl to jen začátek pokračující katastrofy, ze které pouze dva horolezci vyvázli živí.

Jejich příběh byl také zajímavý a pohnutý, ale byl popsán profesionálním spisovatelem, a chybí mu proto bezprostřednost a síla popisu z první ruky. A právě v tom je hodnota knihy Joea Simpsona. Nejde pouze o jeden z nejneuvěřitelnějších příběhů, o jakém jsem kdy slyšel, ale je to výborné a přesné vyprávění, které si zaslouží zařazení mezi klasiku tohoto žánru.

Únor 1988

.

SETKÁNÍ SE SMRTÍ

.

Všichni muži jsou snílci, ale ne stejní.

Jedni, s nočními sny v utajených koutech mysli,

se ráno probouzí, aby vše zase zapomněli;

ale ti druzí – snílci dne jsou nebezpeční chlapíci, se sny

v očích otevřených se je snaží uskutečnit.

T. E. Lawrence, Sedm pilířů moudrosti

1

Uprostřed hor

Ležel jsem ve spacím pytli a díval se na červené a zelené světlo zabarvené tkaninou kopule stanu nade mnou. Simon hlasitě chrápal a občas sebou trhnul ve světě snů. Mohli jsme být kdekoliv. Pobyt ve stanu má svoji zvláštní anonymitu. V okamžiku, kdy zatáhnete zip, oddělíte se od okolního světa a veškeré povědomí místa zmizí. Skotsko, francouzské Alpy nebo Karakoram, všude je tomu stejně. Šustění a třepotání stanové látky ve větru, nebo zvuk deště a nerovnosti pod podlážkou, pach zatuchlých ponožek a potu – neměnné a uklidňující, stejně jako teplo péřového spacího pytle.

Venku svítá a štíty hor jsou ozářeny prvními ranními paprsky slunce a kondor, možná, využívá k letu vzdušné proudy nad stanem. Nebyla to tak přehnaná představa, jednoho jsem viděl včera odpoledne kroužit nad táborem. Byli jsme uprostřed Cordillery Huayhuash v peruánských Andách, čtyřicet pět kilometrů obtížného pochodu od nejbližší vesnice, obklopeni nejkrásnějšími ledovými horami, jaké jsem kdy viděl, a přece, jedinou připomínkou toho všeho, uvnitř stanu, bylo jen pravidelné hřmění lavin sjíždějících s Cerro Sarapo.

Cítil jsem útulnost teplého bezpečí stanu a jen s přemáháním jsem vylezl ze spacího pytle, abych zapálil vařič. V noci trochu sněžilo, zmrzlá tráva mi křupala pod nohama. Jak jsem procházel kolem malého jednomístného, napůl zborceného stanu, který byl pokrytý bělostí ranní jinovatky, nezaslechl jsem uvnitř žádný Richardův pohyb.

Přikrčený, na závětrné straně obrovského převislého balvanu, který se stal naší kuchyní, jsem vychutnával okamžik naprosté samoty. Zápasil jsem s benzínovým vařičem, který v nízké teplotě, ale také díky nečistému benzínu, kterým jsem ho naplnil, nechtěl hořet. Když domlouvání nepomohlo, přešel jsem k hrubému násilí a položil ho na naplno zapálený hořák druhého plynového vařiče. V nevrlém protestu proti špinavému benzínu se čile probral k životu půlmetrovým plamenem.

Jak se voda pomalu ohřívala, rozhlížel jsem se v širokém vyschlém kamenitém řečišti se zdaleka nápadným balvanem, pod kterým jsem se krčil. Balvan toto místo dobře označoval i za špatného počasí. Přímo před táborem, ne dál jak dva kilometry, se tyčila obrovská, téměř kolmá stěna sněhu a ledu, až k vrcholu Cerro Sarapo. Z moře morén vlevo vyrůstaly dva odvážné a podivuhodné, jakoby pocukrované zámky Yerupajy a Rasacu, které dominovaly okolí tábořiště. Majestátnou, 6 400 metrů vysokou Siula Grande odsud nebylo za štítem Sarapo vidět. Štít Siula Grande byl poprvé zlezen severním hřebenem v roce 1936 dvěma odvážnými Němci. Od té doby došlo jen k několika výstupům a nejvyšší cena, téměř čtrnáct set metrů vysoká západní stěna, dosud odolala všem útokům.

Vypnul jsem vařič a vodu opatrně rozlil do třech velkých hrnků. Slunce ještě nevystoupilo nad hřeben hor naproti tábora a ve stínu mi byla zima.

„Vy tam, žijete ještě, pití je hotovo!“ zavolal jsem v dobré náladě.

Kopnul jsem do malého stanu, abych setřásl jinovatku. Richard z něho vylezl ven celý pokrčený a zmrzlý a beze slova se vydal s rolí toaletního papíru rovnou do vyschlého říčního koryta.

„Ještě tě to drží?“ zeptal jsem se ho, když se vrátil.

„Není to nejlepší, myslím však, že nejhorší mám za sebou. To byla zatraceně studená noc.“

Zauvažoval jsem, jestli jeho potíže způsobila vysoká nadmořská výška nebo snědené fazole. Stany stály ve výšce 4 600 metrů a on nebyl žádným horolezcem.

Richarda jsme se Simonem našli v pochybném hotelu v Limě, kde odpočíval v půli své šestiměsíční cesty po Jižní Americe. Jeho drátěné brejličky, čisté, praktické oblečení a plaché vystupování ukrývalo suchý smysl pro humor a široký repertoár zábavných historek. Živil se červy a divokým ovocem mezi Pygmeji při plavbě ve vydlabané kánoji po řece v deštném pralese Zairu a viděl, jak lidé na tržišti v Nairobi ukopali zloděje k smrti. Jeho společníka zastřelili vojáci v Ugandě při jakési pochybné výměně magnetofonových kazet.

Cestoval světem mezi údobími, kdy tvrdě pracoval, aby našetřil další peníze. Většinou cestoval sám, ale chytil se i šancí náhodných setkání, aby viděl, kam ho v cizích zemích zavedou. Napadlo nás, že by bylo výhodné, mít ho s sebou jako zábavného společníka, který by navíc dával pozor na naše vybavení v době, kdy budeme se Simonem lézt. Pravděpodobně jsme chudým rolníkům v této odlehlé horské oblasti křivdili, ale v uličkách Limy jsme se naučili být podezřívaví ke každému. Nabídli jsme Richardovi, aby se k nám na pár dní připojil, chce-li vidět Andy zblízka.

Tábor stál dva dny pochodu od místa, kde nás vysadil autobus kostitřas po 130 kilometrové jízdě horskými údolími, při kterých nám vstávaly vlasy na hlavě. Do rozhrkaného vozidla stavěného pro dvaadvacet lidí se nás namačkalo čtyřicet šest a nijak nás cestou nepovzbuzovaly ani četné pomníčky postavené u kraje silnice mrtvým řidičům a jejich pasažérům. Motor držel pohromadě stažený silonovým provazem a píchlé kolo se vyměňovalo pomocí krumpáče.

Večer druhého dne pochodu Richard začal pociťovat účinky velké nadmořské výšky. Když jsme se blížili k horní části údolí, začalo se stmívat a Richard nás se Simonem pobízel, abychom šli s osly napřed a postavili tábor, než se úplně setmí; tvrdil, že trasa je teď už jasná a on nemůže zabloudit.

Pomalu vystoupal po zrádných morénách k jezeru, u kterého si myslel, že postavíme tábor, a teprve pak si vzpomněl na druhé jezero na mapě. Začalo pršet a ochladilo se. Tenká košile a lehké bavlněné kalhoty nebyly dostatečnou ochranou před zimou andské noci. Unavený sestoupil zpátky dolů do údolí, aby si našel úkryt. Cestou nahoru si všiml jakýchsi polozbořených chat, postavených z kamení a vlnitého plechu, a předpokládal, že budou prázdné a poskytnou mu přes noc dostatečnou ochranu. Byl proto značně překvapený, když zjistil, že v nich bydlí dvě mladičké dívky a halda dětí.

Po dlouhém smlouvání dostal místo na spaní v přilehlém chlívku. Dali mu k jídlu vařené brambory a sýr a hodili mu hromadu moly prožraných ovčích kůží na přikrytí. Byla to dlouhá a studená noc a vysokohorské blechy si zase jednou pochutnaly.

Ke kuchyňskému balvanu přišel Simon a začal nám vykládat své živé sny. Byl pevně přesvědčený, že jeho podivné noční halucinace byly výsledkem prášků na spaní, které si včera vzal. Rozhodl jsem se, že je večer vyzkouším.

Vypil jsem zbytek kávy, a zatímco Simon chystal snídani, začal jsem psát do svého deníku:

19. května 1985. Základní tábor. V noci byl silný mráz a dnes ráno je čistá obloha. Stále se snažím uvědomit si, kde jsem. Na jedné straně tady pociťuji odlehlost, na druhé nadšení; je to tu o tolik lepší než v Alpách – žádné davy horolezců, žádné vrtulníky, žádná záchranka – jen my a hory...

Život se tu zdá o tolik jednodušší a opravdovější. Je tak snadné nechat pocity a zážitky plynout a stále o nich neuvažovat.

Napadlo mě, nakolik tomu skutečně věřím a kolik vyplývá z našich plánů, které zde v Andách máme. Zítra bychom měli začít s aklimatizací výstupem na Rosario Norte. Jestliže budeme po deseti dnech dostatečně fit, pokusíme se vystoupit nezlezenou západní stěnou na Siula Grande.

Simon mi podal misku kaše a další kávu:

„Tak co, vyrazíme zítra?“

„Mohli bychom. Myslím si, že nám to nevezme dlouho, jestliže půjdeme na lehko. Můžeme být zpátky brzy odpoledne.“

„Mám strach jenom z počasí. Nevím, co si o něm myslet.“

Počasí bylo od našeho příchodu pořád stejné. Ráno byla obloha čistá, ale před polednem se přihnala od východu mračna a následoval déšť. Vysoko ve stěnách hor to znamenalo silné sněžení s rizikem lavin, které znemožňovaly bezpečný sestup. Když se takové mraky přiženou v Alpách, uvažuje se ihned o sestupu, ale tady se počasí chovalo úplně jinak.

„Víš, myslím si, že to není tak zlé, jak to vypadá,“ optimisticky zadoufal Simon. „Podívej včera, zatáhlo se a sněžilo, ale teplota se moc nesnížila a neviděli jsme žádné blesky a neslyšeli hřmění, ani se nezdálo, že by na vrcholech byl nějaký zvlášť silný vítr. Myslím, že vůbec nejde o bouřky.“

Simon mohl mít pravdu, ale cosi mě nutilo mu odporovat. „Chceš abychom lezli když sněží? Nebudeme riskovat, že si spleteme skutečnou bouři s tímto obvyklým vývojem počasí?“

„Jistě, je to riziko. Uvidíme, jak se to vyvine. Rozhodně však nic nezjistíme, když budeme pořád jenom sedět tady dole.“

„V pořádku! Mám jenom strach z lavin, nic víc.“

Simon se zasmál. „Ale jistě, máš k tomu pádný důvod po té poslední, kterou jsi přežil. Počítám, že to tu bude jako v zimních Alpách, samý prachový sníh a návěje, žádné velké laviny mokrého sněhu. Však uvidíme.“

Záviděl jsem Simonovi jeho lehkomyslnost. Měl sílu brát, co se nabízelo, a užívat volnosti bez obav a pochybností. Častěji se smál, než mračil a vysmíval se vlastní smůle více, než té, která postihla jiné. Vysoký a silně stavěný, byl pro život vybavený více výhodami než nevýhodami. Byl příjemným kamarádem; spolehlivým, upřímným, vždy připraveným brát život jako legraci. Blonďaté vlasy a modré, modré smějící se oči a trocha bláznovství, která dělá některé lidi tak přitažlivými. Byl jsem rád, že jsme na tuto akci vytvořili dvoučlenný tým. Nebylo mnoho těch, se kterými bych po tak dlouhou dobu dobře vycházel. Simon byl přesně takovým, jakým bych sám chtěl být, ale nebyl.

„V kolik si myslíte, že budete zpátky?“ zeptal se nás příští den ráno ze spacího pytle rozespalý Richard, právě když jsme se se Simonem chystali k odchodu.

„Nejpozději ve tři. Nemáme v plánu tam být dlouho a obzvláště ne, jestliže se zase pokazí počasí.“

„Dobrá, mnoho štěstí.“

Ranní mráz utvrdil měkkou půdu a chůze byla snazší, než jsme očekávali. Po chvíli jsme přešli do pravidelného rytmu a mlčky jsme v serpentinách vystupovali sutí. Stany byly menší pokaždé, když jsem se ohlédl zpátky. Začal jsem mít z této rozcvičky potěšení, cítil jsem se silnějším a zdatnějším, než jsem předpokládal. Postupovali jsme rychle i přes značnou výšku a Simon se mnou udržoval pravidelné tempo. Obával jsem se zbytečně, že mezi námi bude velký rozdíl. Když totiž horolezec musí zpomalovat své přirozené tempo, aby se přizpůsobil svému společníkovi, méně zdatný chodec brzy zjistí, že se snaží udržet tempo rychlejší. Je lehké si představit nespokojenost a napětí, které v takové situaci vzniká.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se, když jsme na chvíli zastavili.

„Docela to jde, ale jsem rád, že na této výpravě nekouříme.“

Tiše jsem souhlasil, i když jsem předtím protestoval proti Simonovu návrhu, abychom do základního tábora nebrali žádné cigarety. Cítil jsem, jak mé plíce v řídkém vzduchu pracují. Silné kouření nikdy nemělo vliv na mé výkony v Alpách, ale musel jsem souhlasit, že je moudré nekouřit během této výpravy. Vědomí rizika horské nemoci, o které jsme tolik slyšeli, mi pomohlo v prvních těžkých dnech bez tabáku.

Vystoupat nad suť nám vzalo dvě hodiny. Směřovali jsme na sever, k vysoko položenému sedlu nad pásmem rozlámaných skalních pilířů. Tábor se ztratil z dohledu a já si najednou uvědomil ticho a osamocenost naší pozice. Poprvé v mém životě jsem pochopil, co je to být izolován od lidí a společnosti. Bylo to tak nádherně uklidňující. Pocítil jsem naprostou svobodu – svobodu dělat to, co jsem chtěl, kdy jsem chtěl a jak jsem si přál. Celý den se najednou změnil. Všechna letargie byla pryč, smetená vědomím nezávislosti. Neměli jsme povinnost vůči nikomu jinému než vůči sobě a nebyl tu nikdo, kdo by nás vyrušoval nebo mohl zachránit...

Simon byl trochu vepředu, lezl tiše a rovnoměrně postupoval. Ačkoliv při mém méně metodickém tempu převzal vedení, už jsem se nezabýval rychlostí a zdatností, protože jsem věděl, že jsme si více méně rovni. Nespěchal jsem, byl jsem si jistý, že oba snadno vystoupíme na vrchol. Když se naskytl pěkný pohled, zastavoval jsem, abych ho vychutnal.

Skalní žleby byly rozlámané a sypaly se. Když jsem se vynořil zpoza žlutého skaliska, potěšil mě pohled na Simona, který seděl v sedle, jen asi šedesát metrů ode mne a připravoval horké pití.

„Volná suť nebyla tak zlá, jak jsem se obával,“ řekl jsem trochu zadýchaně. „Ale rád se napiju.“

„Viděl jsi Siula Grande, vlevo od Sarapo?“

„Pane bože, to je fantazie!“ byl jsem trochu vyvedený z míry pohledem před sebou. „Je to daleko větší, než jsem usuzoval z fotografií.“

Když jsem se usadil na batohu, Simon mi podal kouřící hrnek. Prohlížel jsem si panoráma hor před námi. Vlevo jsem viděl jižní stěnu Rasacu, strmou ledovou zeď se skalními pásy, které ji protínaly a vytvářely na ní jakýsi mramorový vzor. Vpravo od sněhového vrcholu Rasacu, spojený s ním hřebenem plným nebezpečných převějí, jsem viděl trochu nižší vrchol Seria Norte. Odtud se hřeben s převějemi lámal směrem dolů do sedla a pak znovu vybíhal vzhůru přes dva skalní pásy ke konečné vrcholové pyramidě Yerupajy. Ta byla daleko nejvyšší horou v dohledu a dominovala okolí, zářila vysoko nad ledovcem Siula ledem a čerstvým sněhem. Její jižní stěna tvořila klasický trojúhelníkový tvar; západní hřeben, plný převějí a skal, se vypínal vzhůru ze sedla pod Seria Norte a východní hřeben se klikatil a spadal k dalšímu sedlu. Stěna pod tímto hřebenem byla ohromující sérií souběžných polí prachového sněhu, jejichž rozhraní, ve stínu dopadajícího slunečního světla, vytvářelo jakoby krajku.

Ve spodní části hřebene jsem rozeznal sedlo Santa Rosa, které jsme viděli na naší fotografii Siula Grande. Toto sedlo bylo spojnicí jihovýchodního hřebene Yerupajy a začátku severního hřebene Siula Grande. Hřeben vypadal poměrně nekomplikovaně v místech, kde začínal šplhat vzhůru. Pak se však zkroutil a zúžil a byl plný ostrých hran odstrašujících sněhových říms a převějí, které visely nad hlubinou obrovské západní stěny. Hřeben končil velikým sněhovým hřibem, který tvořil vrchol Siula Grande.

Ta západní stěna byla naším cílem. Při prvním pohledu vypadala neznámá, jako bychom ji nikdy předtím neviděli. Její velikost a skutečnost, že jsem se na ni díval z jiného úhlu, než byla na fotografiích, způsobily, že jsem ji nepoznal a teprve po chvíli její výrazné znaky začaly zapadat do vžité představy. Vzhůru, přes severní hřeben Siula Grande, se začala valit obrovská fronta mraků od východu, kde rozlehlé deštné pralesy Amazonky, vyhřáté ve dne sluncem, pravidelně tvořily tato vodou nasáklá mračna.

„Myslím, že s počasím máš, Simone, pravdu,“ řekl jsem. „Není to bouřkové počasí. Vsadím se, že jde o obvyklý systém ovlivňovaný pralesy.“

„Ano, právě přichází pravidelná odpolední změna.“

„Jak jsme teď asi vysoko?“ zeptal jsem se.

„Musíme být v pěti a půl tisících metrech, možná trochu výš. Proč?“

„Je to pro nás oba výškový rekord a zdá se, že jsme si toho ani nevšimli.“

„Když spíš téměř ve výšce vrcholu Mont Blanku, ani se to nezdá!“ odpověděl Simon s úsměvem.

Než jsme dopili, začaly padat první vločky. Vrchol Rosario byl ještě vidět, ale ne dlouho. Nebyl pravděpodobně o moc výš než sto dvacet metrů nad naším sedlem a v dobrém počasí by nevzalo déle než hodinu se na něho dostat. Ani jeden jsme nemluvili o sestupu, ale bylo jasné, že tentokrát na vrchol nepůjdeme.

Simon si hodil batoh na záda a vydal se k horní části suťových polí. Běžel a klouzal dolů skalními žleby, kterými jsme vystupovali předtím nahoru. Pak jsme oba skákali a sjížděli rovnou dolů, pět set metrů dlouhým suťoviskem. Snažili jsme se držet nohy u sebe jako na lyžích. Do tábora jsme se vrátili zpocení a udýchaní.

Když nás Richard uviděl nahoře na suťovisku, začal připravovat večeři, a tak jsme hned po našem příchodu dostali hrnky s čajem. Seděli jsme u hučících benzinových vařičů a překotně mu vykládali, co jsme celý den dělali a viděli až do chvíle, kdy k nám nahoru do údolí dorazily první spršky deště, které nás zahnaly do úkrytu kopule našeho velkého stanu.

Po setmění, asi v šest večer, by každý příchozí viděl v našem táboře pouze teplé světlo svíčky, které prosvěcovalo tkaninou stanu, a slyšel by tichý hovor přerušovaný občasnými výbuchy smíchu, jak nám Richard vyprávěl výbornou historku o osmičlenném ragbyovém družstvu z Nového Zélandu, které zabloudilo v džungli centrální Afriky. Pak jsme plánovali další tréninkové výstupy a hráli dlouho do noci karty.

Naším dalším cílem byl nezlezený jižní hřeben Cerro Yantauri, který začínal jen několik kroků od říčního koryta před našimi stany. Vypadalo to, že zůstaneme v dohledu našeho tábora po celou dobu výstupu až na vrchol. Jižní hřeben byl tvořen zprava doleva jdoucími exponovanými skalními úseky, které pak přecházely v dlouhý, elegantní hřeben se sněhovými převějemi. Hřeben končil vysoce nestabilním úsekem seraků, který vedl k vrcholu. Naším záměrem bylo bivakovat vysoko na hřebeni cestou nahoru nebo dolů a vyzkoušet si tak naši teorii o počasí.

Ráno bylo studené a slunečné, ale neobvykle vypadající černé mraky na východě nás přesvědčily, abychom jižní hřeben Yantauri nechali na další den. Simon se šel vykoupat a oholit v nedalekém jezírku s vodou z roztátého sněhu a já s Richardem jsme se vydali zkusit koupit mléko a sýr od děvčat v chatách.

Zdálo se, že děvčata nás ráda vidí, a s radostí nám prodala domácí sýr. S pomocí Richardovy kostrbaté španělštiny jsme zjistili, že dívky se jmenují Gloria a Norma a že v chatách přespávají, když přivedou dobytek svého otce na tyto vysoko položené pastviny. Děvčata vypadala divoce a zanedbaně, ale o malé děti se starala pozorně, i když ty, jak se zdálo, se o sebe uměly samy dobře postarat. Posedávali jsme na slunci a pozorovali je při práci. Tříletá Alecia hlídala vstup do dobytčí ohrady, aby krávy a telata nemohly utéct, zatímco její bratři a sestry dojili nebo drželi telata, aby nemohla sát, či připravovali syrovátku v mušelínových vacích. Všechno dělali se smíchem a nijak nespěchali. Zařídili jsme, aby nám bratr Glorie, Spinoza, přinesl v příštích dnech nějaké zásoby z nejbližší vesnice, a pak jsme se vrátili do tábora. Po cestě jsme ochutnávali sýr a pozorovali mračna, která se chystala zřejmě vyložit svůj náklad časněji než obvykle. Naděje na čerstvou zeleninu, chléb a ovoce byla pro nás až neskutečná po dvou týdnech monotónní stravy tvořené z těstovin a fazolí.

Příští den jsme vyrazili brzy ráno na Yantauri. Začátek nestál za nic. Suť byla velmi nebezpečná, díky kamenným lavinám, které tam dopadaly a sjížděly po suti z rozlámané západní stěny nad námi. Byli jsme z toho nervózní a chtěli jsme mít suť co nejrychleji za sebou, ale těžké batohy nám nedovolily rychlejší postup. Uprostřed spodního pásu sutě Simon zjistil, že zapomněl fotoaparát na místě našeho posledního odpočinku. Shodil batoh a utíkal zpátky dolů, zatímco já pokračoval doprava nahoru, pod ochranu spodní části skalní stěny.

Před šestou hodinou večer jsme byli vysoko na hřebeni, ale počasí se zhoršilo a začali jsme se ztrácet v temných, hustých mracích. Po setmění jsme v závětří nízké skalní stěny postavili náš malý bivakový stan a ulehli ke spánku. Celou noc sněžilo, ale obávaná bouře nepřišla. Naše teorie o počasí se potvrdila.

Ráno jsme s velkými nadějemi pokračovali po sněhovém jižním hřebeni, ale ve výšce 5 500 metrů jsme se museli vzdát. Po pás hluboký sníh změnil náš postup ve vyčerpávající dřinu. Hřeben, plný převějí, byl příliš nebezpečný, a když jsem se v úseku seraků pod vrcholem propadl skrz sněhový most spojující dvě převěje a dírou uviděl pod sebou západní stěnu, rozhodli jsme se pro návrat.

Zkusili jsme sestupovat rozlámanými skalisky západní stěny a do tábora jsme se vrátili pěkně vyčerpáni. Alespoň jsme měli lepší představu o zdejším počasí. Bylo jasné, že občas tu jsou i silné bouře, ale nemuseli jsme uvažovat o návratu hned při prvních náznacích hromadění mraků.

Po dvou dnech jsme zase vyrazili, tentokrát na jižní hřeben Seria Norte. Z tábora hřeben vypadal senzačně a pokud jsme věděli, nikdo ho ještě nezlezl. Když jsme přišli blíže, pochopili jsme proč. Ještě doma v Sheffieldu nám Al Rouse řekl, že tento hřeben je „dost těžký“. Když jsme si ho teď prohlíželi, napadlo nás, že Al nepřeháněl. Po studeném a nepohodlném bivaku jsme se zase brodili vyčerpávajícím prachovým sněhem, abychom se dostali na vysoko položené sedlo u úpatí hřebenu. Úžasná série návějí se tyčila téměř vertikálně nad námi po celém hřebenu, který běžel, asi v délce šesti set metrů, až k vrcholu. Dotek cepínem ve spodní části návěje by způsobil, že celá ta masa vratkého ledu by se nám zřítila na hlavu. Přinutili jsme se ke smíchu nad naší marnou snahou a napadlo nás, co si asi pomyslí o našem třetím neúspěchu Richard. Na druhé straně jsme však teď byli v dobré kondici, aklimatizováni a připraveni na náš hlavní cíl – západní stěnu Siula Grande.

Po celé dva dny jsme užívali jídla a sluníčka a připravovali se tak na západní stěnu. Teď, když jsme se rozhodli v příštím období pěkného počasí vyrazit na Siula Grande, jsem začal být nervózní. Co když vše nepůjde podle našich předpokladů? Stačí málo, abychom se zabili. Uvědomil jsem si, jak jsme osamoceni, a cítil jsem se být hrozně malým. Simon po mé zmínce o obavách zamlaskal. Znal důvody a pravděpodobně také cítil vnitřní napětí. Je dobré cítit trochu strachu a reakci organismu na něj. Dokážeme to, máme na to... opakoval jsem si, kdykoliv jsem pocítil ten nepříjemný tlak v žaludku. Nešlo o falešnou odvahu. Psychická příprava ke konečnému rozhodnutí byla pro mne vždycky důležitá. Někteří to nazývají rozumovým zdůvodněním – je však asi lepší, a hlavně poctivější, to označit jako překonávání nepříjemného strachu!

„Dobrá,“ oznámil konečně Simon, „přespíme ve sněhové jeskyni u úpatí stěny a pak to vylezeme v jediném dnu. Celkem, počítám, dva dny nahoru a dva dolů.“

„Jestli počasí vydrží...“

Ráno to však nevypadalo dobře. Hory byly zahalené v mracích a zpod šedého příkrovu vyčnívaly jenom spodní části stěn. Ve vzduchu viselo napětí. Oba jsme si to při balení batohů na příští den uvědomovali. Chtěli jsme vyrazit brzy ráno, jestli se změní počasí. Připravuje se očekávaná silná bouře nebo jde jen o předčasné předání darů Amazonky? Zasunul jsem do batohu ještě jednu plynovou náplň do vařiče.

„Nebyl bych proti výhře v dalším kole. Zatím je to hory tři, horolezci nula.“

Zasmál jsem se Simonovu trefnému přirovnání.

„Na Siula to bude jiné. V nástupu je stěna příliš strmá, než aby udržela prachový sníh.“

„Takže počítáte čtyři dny,“ prohodil Richard.

„Maximálně pět“ – Simon se ohlédl na mne – „a jestli se nevrátíme do týdne, budeš hrdým majitelem naší výstroje!“

Bylo vidět, že Richard se směje jen proto, že se smějeme my. Nezáviděl jsem mu čekání, při kterém nebude vědět, co se tam nahoře děje. Pět dní je dlouhá doba, zvláště o samotě, kdy není s kým promluvit.

„Pravděpodobně po třech dnech dojdeš k mnoha závěrům, ale pokus se příliš nepřemýšlet. Víme, co děláme, a jestli se něco stane, stejně nám nemůžeš pomoci.“

Batohy byly nepříjemně těžké, i přes veškerou snahu ušetřit na váze. Brali jsme s sebou daleko více výzbroje, než předtím. Bivakový stan byl příliš objemný; rozhodli jsme se ho nebrat a spolehli jsme se, že najdeme dobrá místa na sněhové záhraby. Ale i bez stanu jsme měli pořádný náklad – ledovcové skoby, stoupací železa a cepíny, skalní výzbroj, vařiče, plyn, jídlo a spací pytle.

Richard se nás rozhodl vyprovodit až na ledovec, a tak jsme společně příštího rána, s horkým sluncem nad hlavou, pravidelným tempem vyrazili. Za hodinu jsem došli k ledovci a začali stoupat strmým žlebem mezi jeho spodními morénami a ledem ohlazenými plotnami skal, které k němu přiléhaly zleva. Bláto a štěrk ustoupily bludišti balvanů a sutě. Bylo nepříjemné obcházet a přelézat tyto balvany, často mnohonásobně větší než člověk, zvláště s těžkými batohy na zádech. Richard, po dvou týdnech v této výšce, s námi dokázal udržet tempo, ale naježená řada ledových věží, viditelná z místa našeho odpočinku, znamenala pro něj v lehkých botách nepřekonatelnou překážku. Abychom se kolem věží dostali nahoru na ledovec, museli jsme překonat krátkou, ale strmou ledovou stěnku, asi 25 až 30 metrů vysokou. Nad trasou výstupu nebezpečně visely vratké balvany.

„Myslím, že bys už neměl chodit dál,“ řekl Simon. „Mohli bychom ti pomoci nahoru, ale jak se potom dostaneš zpátky?“

Richard se s lítostí rozhlédl pustým okolím plným bláta a balvanů. Doufal, že uvidí něco víc. Západní stěna Siula ještě nebyla v dohledu.

„Vyfotím vás, než odejdete,“ prohlásil. „Člověk nikdy neví, třeba udělám štěstí, až budu fotky prodávat jako vaše poslední!“

„No, to mám radost!“ odpověděl Simon.

Nechali jsme ho tam mezi balvany, a když jsme se dostali nahoru na ledovou stěnu, vypadal dole opuštěně. Čekala ho samota.

„Dejte na sebe pozor!“ zakřičel na nás zespodu.

„Neměj obavy,“ odpověděl Simon, „nehodláme si srazit vaz. Budeme včas zpátky. Ahoj...!“

Když jsme se přiblížili k prvním trhlinám, u kterých jsme si nasadili stoupací železa a navázali se na lano, osamocená postava se ztratila mezi balvany. Vedro na ledovci bylo nesnesitelné, soustředilo se na nás odrazem od okolních ledových stěn. Nebyl tu ani ten nejslabší vánek. Okraj ledovce byl rozlámaný a pokroucený. Často jsme se ohlíželi po trase, kterou jsme prošli, abychom si zapamatovali její výrazné znaky pro cestu dolů. Nechtěli jsme při sestupu zabloudit, naše stopy už budou určitě zaváté čerstvým sněhem. Bude důležité si zapamatovat, kudy jsme obcházeli trhliny.

Ve chvíli, kdy začínala jasná a studená noc, jsme už byli pohodlně uloženi uvnitř sněhového záhrabu pod stěnou. Zítra nás čeká časný start v mrazivém ránu.

Table of Contents

Titulná strana

1