.

.

JOTA / 2014

.

Všechna práva vyhrazena.

Toto vydání vychází ve spolupráci s Amy Einhorn Books;

imprint G. P. Putnam’s Sons, Penguin Group (USA) Inc.

© Suzanne Rindell, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-577-0

1.

Říkali, že psací stroj nás zbaví ženskosti.

Stačí jediný pohled na samotný ten vynález a hned je vám jasné, jak ti lidé – ti samozvaní strážci ženské ctnosti a morálky – dospěli k takovému závěru. Běžný psací stroj, jedno zda underwoodka, royalka, remingtonka nebo corona, je velice strohý předmět, samá hrana a ostrý úhel. Kam jen oko pohlédne, přímo z něj vyzařuje důstojnost a není na něm sebemenší stopy po nějakých potřeštěných křivkách či ženské rozmarnosti. Připočtěte k tomu ještě čirou brutalitu jeho železných paží, které s nemilosrdnou silou buší do papíru. Nemilosrdnou. Jistě; milosrdenství k povinnostem psacího stroje nepatří.

Sama toho o otázkách milosrdenství vlastně taky moc nevím, protože moje práce toho má daleko víc společného spíš s jejím pravým opakem. Totiž s vymáháním přiznání. Ne že bych je snad z někoho osobně páčila – to je seržantova práce. Případně poručíkova. Moje ale ne. Moje práce je tichá. Tedy pochopitelně tichá, pokud pominete kulometný klapot psacího stroje, který leží přede mnou, když přepisuji výpovědi z role stenografického papíru. Ale ani v tom případě nejsem sama původcem toho randálu, vždyť jsem koneckonců pouze žena – ačkoli seržant si tohoto úkazu všimne nejspíš jen tehdy, když spolu vycházíme z výslechové místnosti a on se jemně dotkne mého ramene a velice vážně a s obřadnou důstojností řekne: „Mrzí mě, Rose, že jako dáma musíte poslouchat takovéhle věci.“ Tím myslí popisy znásilnění, loupeží a vůbec všeho, k čemu se nám zatčení právě přiznali. Na naší stanici, která se nachází v manhattanském okrsku, v části známé jako Lower East Side, jen zřídkakdy trpíme nedostatkem zločinů, které je třeba vyřešit.

Vím, že když seržant použije označení dáma, je to z jeho strany čistě projev zdvořilosti. Máme tu rok 1924 – už brzy 1925 – a já se pohybuji někde mezi tím, co se v současné době považuje za dámu a co za ženu. Rozdíl je pochopitelně zčásti dán vzděláním, na které si můžu vzhledem k tomu, že jsem absolvovala Astorijskou vyšší stenografickou školu pro ženy, alespoň do jisté skromné míry činit nárok, ale taky je otázkou vychování a majetku. A tím se jako sirotek s příjmem patnácti dolarů týdně pochlubit rozhodně nemohu. Pak je tady pochopitelně taky moje práce samotná. Tradice praví, že dáma smí mít kratochvíle, nikoli ovšem zaměstnání, a já, protože upřednostňuji život se střechou nad hlavou a pravidelnou stravou, se zkrátka musím držet toho druhého.

Tohle měli ti lidé nejspíš na mysli, když říkali, že nás psací stroj zbaví ženskosti – odvede nás z domovů ne do textilní fabriky nebo veřejné prádelny, ale do právnických kanceláří a účetních firem, kam dříve nevkročila jiná než mužská noha. Rozvážeme zástěry a namísto toho pozapínáme knoflíčky naškrobených halenek a fádních tmavě modrých sukní, které nás mají zbavit všech ženských atributů. Báli se, že když budeme neustále obklopeny všemi těmi technologickými vymyšlenostmi – stenografovacími stroji, cyklostyly, sčítacími stroji, pneumatickou potrubní poštou – tak nějak nás to zatvrdí a naše něžná ženská srdce postupně ustrnou v závistivé imitaci všeho toho železa, mosazi a oceli.

Nejspíš je pravda, že znalost psaní na stroji přivedla něžné pohlaví na jinak převážně mužská pracoviště – jako jsou policejní stanice, kde jsme my stenotypistky vytvořily jakousi ženskou menšinu. Jistě, nejspíš už jste slyšeli o policejních dozorkyních nebo některou dokonce příležitostně zahlédli na Manhattanu – ty statné staré babice, jejichž úkolem je chránit muže před falešnými obviněními z nevhodného chování. Taková se objevují až příliš často, když ti chudáci každodenně nahánějí prostitutky jako stádo ovcí. Seržant ale na policejní dozorkyně nevěří a jejich zaměstnávání odmítá. Nebýt toho, že na našem policejním okrsku potřebují tolik sekretářské práce a sami to nezvládnou, nepřijímali by sem vůbec žádné ženy. Ten psací stroj je ve skutečnosti můj pas do světa, kam bychom jinak měly já a příslušnice mého pohlaví zapovězený přístup.

Psaní na stroji rozhodně není žádné hrubé, mužatkovské zaměstnání, abyste rozuměli. Vlastně by se dokonce dalo říct, že činnost stenotypistky – prosté zaznamenávání diktátu, úsečný tanec špiček prstů poskakujících líbezným staccatem nad klávesami stenografovacího stroje – je možná jednou z nejcivilizovanějších forem práce, jaké může náš moderní svět nabídnout. A pokud jde o ty ostatní věci, s tím není třeba si dělat starosti; dobrá stenotypistka zná své místo. Ke štěstí jí bohatě stačí, že si na sebe jako žena dokáže slušně vydělat.

Každopádně, kdyby bylo psaní na stroji skutečně mužskou aktivitou, vídali byste při ní podstatně víc mužů, než tomu doopravdy je. Všude vidíte ťukat do stroje jedině ženy, takže z toho logicky vyplývá, že se jedná o činnost vhodnou spíš pro něžné pohlaví. Za celou dobu svého působení jsem potkala jen jediného stenotypistu a křehká konstituce tohoto gentlemana byla pro práci na policejním okrsku vybavená ještě hůře než ta moje. Od samotného začátku jsem měla tušit, že nevydrží dlouho. Vyznačoval se nervózním chováním drobného ptáčka a jeho knírek vypadal, že mu ho denně zastřihává profesionální holič. Přes boty nosil pečlivě udržované bílé kamaše. Hned druhý den mu na ně nějaký zločinec vyplivl pořádný flusanec vyžvýkaného tabáku. Nerada to říkám, ale ten stenotypista děsně zbledl a omluvil se, že musí na toaletu. Po tomhle incidentu zůstal na okrsku už jen jediný týden. Bílé kamaše, poznamenal seržant a potřásl hlavou. Bílé kamaše tady nemají co dělat, prohlásil a mně bylo jasné, že je nejspíš rád, že se takového floutka zbavil.

Pochopitelně jsem seržanta neupozornila, že poručík nosí bílé kamaše taky. Poručík a seržant jsou dvě naprosto odlišné sorty mužů, podle všeho už ale dávno uzavřeli jakési tiché příměří. Vždycky jsem měla takový nejasný dojem, že bych neměla otevřeně projevovat větší přízeň vůči žádnému z těch dvou, jinak bych tu křehkou rovnováhu, která umožňuje jejich spolupráci, narušila. Pokud mám být ale upřímná, povím vám, že se cítím příjemněji v přítomnosti seržanta. Je starší a vůči mně se možná chová o maličko laskavěji, než by bylo u ženatého muže vhodné, ale cítím, že je to taková ta otcovská laskavost a že se stal policejním seržantem v prvé řadě proto, že je to férový člověk a že upřímně věří ve své poslání udržovat v našem velkém městě náležitý pořádek.

Seržant dokonce přímo zbožňuje všechno, co přispívá k náležitému pořádku, a velice se pyšní tím, že se do puntíku řídí všemi pravidly. Zrovna minulý měsíc suspendoval jednoho policistu a odsoudil toho muže k celému týdnu bez výplaty, protože dotyčný věnoval malému bezdomovci, který čekal v zadržovací cele, sendvič se šunkou. Vlastně naprosto chápu, proč to ten strážník udělal; na toho tuláčka byl vážně smutný pohled – vystouplá žebra mu nediskrétně šelestila o tenoučkou látku košile a oči se mu protáčely jako dvě uštvané skleněnky uvězněné v temných zapadlých důlcích. Nikdo sice seržanta otevřeně neobvinil z nekřesťanského chování, ale musel poznat, že si to o něm někteří muži myslí. Když nakrmíte takového člověka, jenom tím vysíláte vzkaz, že tvrdá práce a dodržování pravidel se nevyplácí – a my si nemůžeme dovolit tyhle ideály pošlapávat, připomněl nám seržant.

Poručík sice seržanta hodnostně převyšuje, ale vůbec byste to nepoznali. Ačkoli nesporně dokáže nahánět hrůzu, když se mu zachce, není seržant nijak vysoký, ovšem v jiných směrech je rozměrný dost. Podstatnou část váhy má uloženou kolem pasu, hned nad horním okrajem kalhot uniformy, kde mu vytváří konejšivě tatíkovské panděro. Jeho oficírský knír nabral v posledních letech jemný nádech soli a pepře. Nosí ho pečlivě nakroucený a taky si nechává růst dlouhé kotlety, i když to není zrovna v souladu s nejnovější módou, jenže seržant se houby stará o proměnlivé módní trendy a rozhodně neholduje těm výstřednostem z poslední doby. Jednou, když četl noviny, zaslechla jsem ho mimoděk prohodit, že současné módní výstřelky jsou jen důkazem úpadku celého národa.

Oproti tomu poručík žádný knírek nenosí a obličej mívá vždy dokonale oholený, což náhodou současné módě odpovídá o poznání víc. Stejně tak módní je i ten nedbalý styl, jakým si za pomoci pomády sčesává vlasy z čela. Skoro pokaždé se mu jeden či dva pramínky uvolní a třaslavě mu spadávají přes oko, takže si každou chvíli musí prohrábnou vlasy rukou, aby je vrátil na místo. Taky má takovou dost velkou jizvu, která se mu táhne od středu čela k jednomu oku a z jakéhosi zvláštního důvodu dodává jeho obličeji na přitažlivosti. Je mladý, možná jen o rok či dva starší než já, a protože je detektiv a ne pochůzkář, nemusí nosit uniformu. Obléká se docela elegantně, ale šaty nosí dost svérázným způsobem; neustále vypadá, jako by právě vylezl z postele a vklouzl do nich jaksi mimoděk. Všechno na něm tak nějak furiantsky visí, a to včetně těch kamaší, které nikdy nebývají ani zdaleka tak bílé nebo čisté jako v případě onoho stenotypisty. Tímhle se rozhodně nesnažím naznačit, že by snad poručík zanedbával hygienu, zkrátka si jen moc nepotrpí na pořádkumilovnost.

I když ale působí permanentně zmuchlaným dojmem, jsem si ve skutečnosti vcelku jistá, že hygienickým návykům poručíka se nedá nic vyčíst. Často se naklání nad mým stolem, když se mnou mluví, a všimla jsem si, že je vždycky cítit Pearsovým mýdlem. Poté, co jsem se ho zeptala, jestli tuhle značku obecně nepreferují spíš dámy než pánové, zrudl a zřejmě se ho to velice dotklo, i když jsem to nemyslela nijak hrubě. Moji otázku nechal bez odpovědi a skoro dva týdny se mi pak vyhýbal. Od toho dne už Pearsovým mýdlem nikdy nevoněl. Onehdy se znovu naklonil nad mým stolem – ne aby si se mnou promluvil, jen si mlčky vzal jednu přepsanou zprávu – a já si všimla, že teď je cítit jiným mýdlem, mýdlem, jehož vůně měla imitovat aroma drahých doutníků a staré kůže.

Jedním z důvodů, proč daleko raději pracuji se seržantem než s poručíkem, je ten, že poručík vyšetřuje hlavně krvavé zločiny. To znamená že pokud mě vyzve, abych šla s ním do výslechové místnosti, s největší pravděpodobností budu muset na stenografovacím stroji zaznamenat přiznání pachatele nějaké vraždy. V poručíkově hlase nezaznívá žádný omluvný tón jako v seržantově, když mě žádá, abych ho doprovodila. Vlastně mám občas pocit, že v jeho hlase rozeznávám lehký náznak provokace. Navenek ovšem pochopitelně působí vždy velice energicky a věcně.

Muži nás považují za slabší pohlaví, ale přitom nejspíš vůbec neberou v úvahu fakt, že ženy se musejí s každým přiznáním vyrovnat hned dvakrát. Totiž potom, co zaznamenám diktát na stenografovacím stroji, musím ho celý ještě jednou přepsat do srozumitelné angličtiny na psacím stroji, protože muži neumějí číst těsnopis. Jim připadají stenografické znaky jako nějaké hieroglyfy. Nevadí mi zapisování a přepisování těchhle výpovědí, i když vím, že by mi mělo vadit, ale stejně je trochu odpuzující probírat se detaily nějakého toho ubodání nebo umlácení třeba těsně před obědem či večeří. Víte, problém je, že jakmile se podezřelí smíří s tím, že se jim nepodaří spáchané zločiny zatlouct, a rozhodnou se jít s pravdou na světlo, mívají často sklon líčit nechutnosti provázející jejich skutky velice dopodrobna. Jako osoba morální si nijak nelibuji v poslouchání těchhle děsivých detailů, i když bych nerada, aby si poručík všiml mých nepříjemných pocitů, protože by to určitě považoval za důkaz slabosti ženského žaludku. Mohu vás ovšem ujistit, že můj žaludek v tomhle ohledu rozhodně slabý není.

Samozřejmě připouštím, že je na tom cosi skoro až intimního, když posloucháte tahle přiznání spolu s dalším člověkem, a nemůžu říct, že by mě nějak těšilo sdílet podobné okamžiky s poručíkem. Dost často se stává, že vyslýchaný zabil nějakou ženu a ve většině případů své oběti napřed prováděl velice ohavné věci. Když zaznamenávám přiznání člověka, který napadl obzvlášť surovým způsobem mladou ženu, jako by z místnosti vyprchal veškerý vzduch. Občas vnímám, jak poručík zalétne pohledem k mému obličeji, zatímco si vyslýchaný vybavuje ty nejbrutálnější detaily, a s chladným odstupem jej zkoumá. V takových okamžicích si připadám jako objekt vědeckého experimentu. Nebo možná nějaké té psychologické studie, které se v poslední době dostaly tolik do módy. Sedím, ťukám do stroje a ze všech sil se ho snažím ignorovat.

A přesto není na poručíkovi – na rozdíl od seržanta, který si kvůli mně dělá takové starosti – patrné žádné zvláštní znepokojení nad tím, že bych snad uslyšela něco, co by mohlo poskvrnit mou domněle nevinnou ženskou mysl. Pokud mám být upřímná, vlastně si nejsem vůbec jistá, po čem to v mé tváři pátrá. Nejspíš přemítá, jestli neomdlím a nezhroutím se obličejem na stenografovací stroj. Kdo ví – možná si na to dokonce s ostatními policisty sázejí. Žijeme ale v moderní době, v době, kdy mají ženy příliš mnoho jiných starostí, než aby se ještě zatěžovaly povinností neustále omdlévat, a já bych si moc přála, aby po mně poručík, který jde přece v jiných ohledech s dobou, přestal pokukovat jako zvědavé štěně a prostě mě nechal dělat moji práci. Ve které jsem, mimochodem, poměrně dost dobrá. Na běžném psacím stroji dokážu naklepat sto šedesát slov za minutu a na stenografovacím to vytáhnu až na tři stovky. A dokážu zachovat téměř netečný přístup k obsahu přiznání, která musím zapisovat a přepisovat. Podobně jako sám psací stroj, i já jsem tam hlavně proto, abych vše přesně zaznamenala. Mým úkolem je pořídit nestranný úřední záznam, který bude jednoho dne předložen u soudu. Mým úkolem je zapsat to, co bude nakonec předestřeno světu jako nezpochybnitelná pravda.

Pochopitelně si musím dávat pozor, abych nepodlehla pýše, kterou ve mně podobné myšlenky probouzejí. Při jedné příležitosti, když jsme vyšli z výslechové místnosti, zavolala jsem na poručíka možná o něco hlasitěji, než jsem měla v úmyslu: „Nejsem žádná husička, abyste věděl.“

„Co prosím?“ Zastavil se, obrátil a přejel mě pohledem odshora dolů, ve tváři zase ten výraz vědce pozorujícího objekt experimentu. O pár krůčků ke mně přistoupil, jako by mezi námi byl nějaký důvěrný vztah, a já vdechla další mýdlový závan doutníků a kůže. Narovnala jsem ramena, zlehka si odkašlala a znova se mu vzdorovitě zadívala do tváře, tentokrát ještě o něco odhodlaněji.

„Říkala jsem, že nejsem žádná husička. Tohle mě nevyděsí. Ani v nejmenším. Nejsem hysterka. Zapomeňte na to, že byste s sebou musel tahat čichací sůl.“ Ta poslední slova jsem dodala jen tak pro efekt; ve skutečnosti jsme na okrsku žádnou čichací sůl neměli a pochybuju, že by ji v dnešní době ještě někdo vláčel po kapsách. Okamžitě jsem té nadsázky ale zalitovala. Znělo to až příliš dramaticky, takže jsem nakonec vypadala jako přesně ta hysterka, jíž jsem podle vlastních právě pronesených slov nebyla.

„Slečno Bakerová…,“ začal poručík. Zbytek věty ale jaksi vyvanul do ztracena. Pár vteřin mi upřeně hleděl do obličeje. Nakonec, jako by ho někdo najednou štípl, vyhrkl: „V nejmenším nepochybuji, že byste dokázala zaznamenat přiznání samotného Jacka Rozparovače a ani byste nehnula brvou.“ Než jsem stihla dát dohromady náležitou odpověď, obrátil se poručík na patě a odkráčel.

Nejsem si jistá, zda to myslel jako kompliment. Vzhledem k tomu, že pracuji na okrsku plném policistů, není mi sarkasmus nijak cizí. Co já vím, třeba si ze mě poručík jenom utahoval. O Jacku Rozparovači toho vlastně moc nevím. Snad jen to, že byl podle všeho mimořádně zručný při práci s nožem.

Pustila jsem celou tu záležitost z hlavy a už jsem to před poručíkem víckrát nevytahovala. Život na okrsku se ubíral klidně dál ve více méně předvídatelné harmonii – seržant s poručíkem dodržovali vzájemné nejisté příměří a poručík zachovával vůči mé osobě onen zdvořilý, nicméně za všech okolností odměřený postoj.

Všechno běželo jako na drátkách, tedy až do chvíle, kdy zaměstnali tu druhou stenotypistku.

POZNALA JSEM, ŽE SE NĚCO DĚJE, hned v tu vteřinu, kdy se prvně objevila ve dveřích. V den přijímacího pohovoru vstoupila na stanici naprosto klidně a nenápadně, ale já okamžitě pochopila: tohle je oko hurikánu. Představovala temné epicentrum čehosi, co jsme tehdy ještě zcela nechápali, místa, kde se nebezpečně mísí horko a chlad a které mění všechno ve svém okolí.

Vlastně to není tak docela přesné označit ji za „tu druhou stenotypistku“, protože na okrsku nás pracovalo víc. Já byla jen jedna ze tří. Byla tam čtyřicetiletá žena jménem Iris s vychrtlým obličejem, ostře vystupující čelistí a šedivýma, tak trochu ptačíma očima. Každý den nosila dámskou vázanku jiné barvy. Iris byla vždycky ochotná přibrat si nějaký ten přepis navíc, když to bylo potřeba, a dostávalo se jí za to značného uznání. (Zločin si nebere volno o víkendech ani nedodržuje státní svátky, znělo seržantovo oblíbené rčení.) Pokud se jejího soukromého života týče, nebyla Iris nikdy vdaná a člověk si jen těžko dokázal představit, že by manželství kdy patřilo k jejím osobním prioritám.

Dále tam pracovala Marie, která představovala v řadě ohledů Irisin pravý opak. Marie byla kulatá a neustále dobře naladěná a při chůzi trochu pajdala, protože jí, když byla ještě dítě, přejel autobus chodidlo levé nohy. Marie sotva oslavila třicítku, ale vdaná už byla dvakrát – první manžel jí utekl s nějakou revuální tanečnicí. Nepodařilo se jí ho nalézt, aby dosáhla řádného rozvodu, a tak se Marie jednoduše na všechny právní závazky vykašlala a provdala se podruhé za muže jménem Horace. Ten se k ní sice choval laskavě, ale věčně ho trápily problémy s dnou. Marie pracovala na okrsku, protože si nedělala žádné iluze, že by ji Horace dokázal zaopatřit. Byla to sentimentální žena, která se vdala z lásky navzdory tomu, že se manželova nemoc bude dál zhoršovat a upoutávat ho na lůžko stále častěji a častěji. Kolegové s oblibou pronášeli Marii za zády obhroublé poznámky, jaký že „ďábelský“ valčíček to spolu asi ti dva tančí, ona s tím zmrzačeným chodidlem a Horace s dnou nateklýma nohama. Dokud byla v místnosti, nikdo by nic podobného nevypustil z úst, jenže Marie nebyla pitomá a dobře o tomhle oblíbeném fórku věděla. Už před dávnou dobou se ale rozhodla předstírat, že nic netuší. Vždycky byla ochotná udělat cokoli pro lepší kamarádské vztahy a díky tomu s ní pochopitelně každý rád pracoval.

A pak jsem tam byla samozřejmě ještě já. Pracuji na okrsku něco málo přes dva roky a už jsem si získala reputaci té nejrychlejší a nejpřesnější stenotypistky. Společnými silami jsme my tři bez problému dokázaly uspokojit veškeré potřeby okrsku, vyřizovat všechno papírování, objednávky, korespondenci i výpovědi. Tedy dokázaly jsme je uspokojovat až do doby, kdy přijetí Volsteadova zákona o zákazu alkoholu způsobilo, pokud se to tak dá říct, v našem oboru značné oživení.

Zpočátku si Volsteadův zákon mezi policisty na okrsku příliš obliby nezískal a po nějakou dobu se k jeho prosazování stavěli dost vlažně. Pochůzkáři brblali a pomáhali jen minimálně, když Anti-Saloon League zavírala jednu hospodu za druhou. Důstojníci, pokud někde náhodou narazili na placatku načerno páleného ginu, často nechávali provinilce odejít s pouhým varováním, i když pochopitelně nezapomněli zkonfiskovat důkaz. Navzdory maximálnímu úsilí Ženského křesťanského svazu přesvědčit národ, že v pití alkoholu se skrývá ruka ďábla, tomu nikdo nevěřil. Vyskytovali se dokonce i soudci, kteří v sobě očividně nedokázali zburcovat dostatečné rozhořčení, aby tvrdě trestali pašeráky alkoholu, bezostyšně a do očí bijícím způsobem se vysmívající tomuto zákonu. Mně to připadá akorát přirozené, když si chce chlap po celodenní dřině dát něco pořádného k pití, pronesl jednoho dne natolik hlasitě, aby ho všichni slyšeli, s pokrčením ramen poručík.

Takhle to šlo nějakou dobu. Vždycky jednou za čas nahnali na stanici houf mužů z okolí – z toho spousta byli otcové od rodin – kvůli prodeji načerno páleného alkoholu a potom je zas s pouhým klepnutím přes prsty nechali jít. O moc víc se s tím nikdo neobtěžoval.

Říká se ale, že když kolečko vrže, je třeba ho promazat, a v našem případě byla tím skřípějícím kolečkem zástupkyně ministra spravedlnosti Mabel Willebrandtová a tím mazáním my. Nemůžu tvrdit, že bych byla nějaká znalkyně přes její právnickou kariéru, ale z toho, co jsem vyčetla z tisku, se paní Willebrandtová vyznačuje poněkud problematickou tendencí – ujímá se sporných otázek nedostatečně prosazované legislativy, kterých by se její línější a obezřetnější mužské protějšky ani nedotkly, a následně tyto záležitosti prosazuje s překvapující vervou, jež jí často vynáší místo na titulních stránkách novin. Připadá mi jedině přirozené, že se paní Willebrandtová vypracovala na svatou patronku ztracených právních kauz; je koneckonců příslušnicí něžného pohlaví, a pokud si vezme nepopulární záležitosti na starost, riziko bývá menší. Když ve své profesi neuspěje žena, pohlíží se na to docela jinak, než když selže muž. Bylo ovšem zcela jasné, že paní Willebrandtová rozhodně nemá v úmyslu neuspět, nýbrž beze zbytku prokázat svou houževnatost a vynalézavost. Se starostou Hylanem sice žádné pevnější spojenectví neuzavřela, zato se jí ale povedlo přesvědčit o svých „rozumných názorech“ jeho manželku Miriam. Spojenými silami pak ty dvě dokázaly vyburcovat tisk natolik, aby začal prosazovat názor, že by New York City mělo jít lepším příkladem zbytku země a postupně se proměnit v modelové „suché“ město. To celé tady líčím proto, že v důsledku všech těch politických tahů byl náš okrsek vybrán jako speciální nástroj „Ušlechtilého experimentu“. Tohle jsem právě měla na mysli, když jsem uvedla, že my byli oním mazáním, které mělo zklidnit skřípějící kolečko paní Willebrandtové.

Podle oficiálního nařízení jsme měli působit jako první městská „úderná jednotka“. Měli jsme jít ostatním okrskům příkladem, který budou posléze následovat. Na výplatní seznamy nám přidali pár dalších mužů a pověřili nás úkolem vyslídit hlavní nelegální výčepy v naší čtvrti a provádět v nich razie. Pochopitelně, policejní okrsek je tak trochu legrační věc; chemie, na jejímž základě funguje, vychází jakoby z určitého receptu, a pokud se ingredience změní, může chvíli trvat, než se znovu obnoví harmonie vzájemných vztahů. Důstojníci na našem okrsku nebyli moc nadšení z příchodu nových mužů a ještě míň je uchvacovala představa, že by se měli účastnit chaotických razií, které jejich popularitu v okolí sníží ještě víc, než už byla, ale neměli jinou možnost než se podřídit. Zatímco ostatní muži si na tyto změny trpce stěžovali, seržant vypadal, že bere svou novou odpovědnost vážně. Měla jsem nejasný dojem, že v tom vidí jak profesionální příležitost, tak určitou morální poctu. Takže zcela nevyhnutelně nastal den, kdy oznámil, že chce, aby každá osoba, která překročí hranici mezi státy New York a New Jersey třeba jen s jedinou lahví whisky, byla trestně stíhána v maximální míře dané zákonem. Tento jeho rozkaz přidělal nejen policistům, ale i stenotypistkám na stanici spoustu práce. Netrvalo dlouho a celý systém začaly poněkud zahlcovat nezpracované dokumenty a zadržovací cely se proměnily pouze v místo, kde se pašeráci setkávali s konkurencí a domlouvali společnou strategii, aby se do budoucna vyhnuli dalšímu odhalení policií.

A tehdy seržant zatelefonoval do zprostředkovatelny práce a požádal je, aby mu poslali další stenotypistku.

KDYŽ PŘIŠLA ODALIE NA POHOVOR, neměla ještě vlasy zastřižené na mikádo. Kdyby ano, pochybuji, že by ji seržant vůbec zaměstnal, ačkoli jsem si jistá, že poručíkovi by to nejspíš nevadilo. Ještě předtím, než se Odalie nechala ostříhat, jsem chovala jisté podezření, že se poručíkovi líbí nejrůznější výstřední účesy a ten typ žen, který se je nebojí nosit.

Jasně si pamatuji ten den, kdy Odalie vstoupila dovnitř a sundala si klopený klobouk, pod nímž se skrývaly havraní vlasy skoro přesně kopírující jeho tvar. Měla je zastřižené v linii velice těsně přiléhající k bradě. Vzpomínám si, jak mě napadlo, že ten účes dodává Odaliinu obličeji jakýsi nejasně moderní orientální nádech, obzvlášť kolem očí, a že se jí vlasy lesknou tak oslnivě, jako by měla na hlavě helmu vyrobenou z dokonale nablýskaného smaltu. Taky si vybavuji, že jsem přistihla poručíka, jak si ji upřeně prohlíží z opačného konce místnosti. Ještě toho dne složil Odalii hned několik komplimentů k její odvaze a vkusu. Pokud jde o seržanta, ten to oficiálně nijak nekomentoval, jenom nad obědem zamumlal, tak nějak k nikomu konkrétně, že muži mívají tendenci myslet si o ženách s krátkými vlasy nehezké věci.

To všechno ale přišlo teprve později. Jak už jsem se zmínila, v den přijímacího pohovoru ještě Odalie nakrátko ostříhaná nebyla. Když toho rána dorazila na okrsek, měla obličej decentně napudrovaný a vlasy hladce sčesané do pevného drdolu. Vzpomínám si, že měla na sobě bílé rukavičky a draze vyhlížející dámský kostým, který ladil s modří jejích očí barevně připomínajících drozdí vejce. Nejhlubší dojem ve mně ale popravdě zanechal její hlas. Ten, jak jsem pochopila později, toho prozrazoval nejvíc o jejím skutečném charakteru. Byl to chraplavý hlas s jakýmsi temným hrčivým nádechem. Člověka podvědomě nutil velice pozorně sledovat dětskou křivku jejích rtů, aby se ujistil, že zachytil slova, která vycházela z jejích úst, správně. Takhle zněl její hlas ovšem pouze do chvíle, kdy ji něco potěšilo nebo rozesmálo, pak začal melodicky stoupat a klesat, jako když někdo procvičuje stupnice na klavíru. Byl v tom paradox bezelstného údivu a ďábelského spiklenectví, kterému prostě musel propadnout každý, kdo ho kdy slyšel, a já občas přemýšlela – vlastně o tom přemýšlím ještě i teď – jestli na tom hlase musela dlouhá léta usilovně pracovat, nebo jestli se s ním jednoduše narodila.

Pohovor proběhl rychle. Seržant nebo poručík nepotřebovali o ženě, kterou se chystali přijmout jako novou stenotypistku, vědět o moc víc, než jak rychle umí psát na stroji (zkoušeli ji se stopkami v ruce a ona se smála, jako by právě vymysleli nějakou přímo geniální a úžasnou hru), jestli vypadá přijatelně a zda se umí patřičně chovat. Co jiného byste taky chtěli u nové stenotypistky prověřovat. A Odalie s tím svým hlasem je oba okamžitě okouzlila. Když se jí zeptali, jestli jí nebude vadit, že bude muset poslouchat o často mimořádně nechutných skutcích zločinců, které na stanici vyslýchali, rozesmála se tím svým melodickým, zvonivým smíchem. Pak přešla zpátky do chraplavého témbru a žertem řekla, že se rozhodně nepovažuje za citlivku a že jediná věc, u níž bezpodmínečně trvá na tom, aby byla skutečně chutná, je jídlo, které jí servírují v Mouquin’s. Nemám pocit, že by to byla zas tak chytrá poznámka, ale seržant i poručík se rozesmáli, jako by už tehdy – sotva ji poznali – toužili se jí zalíbit. Natahovala jsem uši, seč mi síly stačily, takže jsem slyšela, jak jí oznamují, že je přijatá a že má nastoupit příští pondělí. Přísahala bych, že v ten okamžik zalétl Odaliin pohled na opačnou stranu místnosti, na docela kratičký okamžik spočinul na mém obličeji a koutky úst se jí zkřivily v drobném úsměvu. Byl to však jen prchavý dojem a později už jsem si vlastně ani nebyla úplně jistá, jestli se vůbec podívala mým směrem.

Zatraceně hezká holka, prohodil poručík, když Odalie odešla. Shrnul to velice stručně, ale svým způsobem se mu těmi slovy podařilo vystihnout cosi, co jsem v tom okamžiku ještě nebyla sama schopná definovat. Popravdě já byla nejspíš mladší – mohlo mi být až o pět let míň než Odalii – ale výraz holka na ni seděl daleko lépe než na mě. Část Odaliina kouzla spočívala v tom, že z ní vyzařovalo cosi zralého a současně dívčího. Ve vzduchu kolem ní bylo cítit vzrušení, vzrušení, které jako by do sebe vtahovalo i vás, jako byste byli nějaký její spoluspiklenec. Hlas se jí zachvíval rozpustilou energií, která navzdory jejímu uhlazenému vystupování a kultivovanosti naznačovala, že je to ve skutečnosti osoba stojící oběma nohama pevně na zemi – člověk, kterému by se nezdálo pod jeho úroveň vylézt na strom nebo vás porazit v tenise. A začínala jsem si postupně uvědomovat ještě další věc skrytou v tomhle postřehu: ta dráždivá veselost v Odaliině chování ukazovala na privilegované postavení, na mládí vyplněné automobily a tenisovými dvorci, věcmi, které v mém vlastním dětství scházely a – pokud si při vší skromnosti mohu dovolit hádat – které scházely i v dětství seržanta a poručíka. Ano, její afektovanost naznačovala bohatství, ale ona se ho nejspíš moudře nesnažila vykřičet do světa. V tomhle ohledu nám připadala poněkud exotická, ale způsobem, který jsme vnímali spíš jen podvědomě. A jako tomu bývá se všemi exotickými tvory, když se přiblížila, hned jsme zadrželi dech ze strachu, že ji vyplašíme. Nikdo na okrsku se neodvážil zeptat na důvod, proč tu tahle zámožná mladá žena stojí mezi námi a směje se, jako by měla ohromnou radost, že ji někdo shledal dostatečně schopnou pro skromné zaměstnání stenotypistky. Vždycky jsem se pyšnila svými bystrými instinkty a kritickým okem, a přesto jsem si ani v tom prvním odmítavém stádiu nepoložila onu zásadní otázku, proč vůbec Odalie o tuhle práci stojí. Na svou obranu mohu říct jen tolik, že přece všichni míváme svá slepá místa, pokud jsme vystavení skutečně oslepující záři.

Když jí tedy sdělili, že má nastoupit v pondělí, a ona se rozloučila, vyrazila těmi svými dětskými, lehce klopýtavými krůčky přes stanici k hlavnímu vchodu. Cestou jí ale cosi spadlo z klopy modrého kabátku a s hlasitým klapáním odskákalo po podlaze. Pohled mi okamžitě sklouzl na kachličky, kde ten spadlý předmět ležel a blyštěl se ve světle holých elektrických žárovek. Věděla jsem, že bych na ni měla zavolat a upozornit ji na to, ale zůstala jsem zticha a Odalie šla dál, zřejmě si ničeho nevšimla. Zmizela ve dveřích a já tam pár minut prostě jen tak seděla jako přimražená. Nakonec mě ale přemohla zvědavost, vymanila jsem se z té apatie a přinutila se pohnout. Tiše jsem se zvedla ze židle a přešla k místu, kde zůstal ten předmět ležet na podlaze.

Byla to brož – a vypadala velice draze, zdobená opály, diamanty a černými onyxy uspořádanými do navýsost moderního vzoru hvězdy obklopené paprsky. Z té brože vyzařovalo cosi, co jako by zrcadlilo přímo podstatu samotné Odalie, jako by šlo svým způsobem o její miniaturní portrét. Bleskurychle jsem se sehnula a rychle se vrátila ke svému stolu s broží pevně sevřenou v dlani, až se mi ostré hrany kamenů zařezávaly do masa. Posadila jsem se a podržela ten půvabný předmět pod deskou stolu nad svým klínem – kam nikdo jiný neviděl – a chvíli na něj jen tak fascinovaně zírala. Dokonce i ve stínu se matně leskl. Nakonec mě zavolali, abych pořídila nějaký záznam, a tak jsem ze sebe musela kouzlo té brože setřást. Otevřela jsem zásuvku ve stole a zastrčila ji daleko dozadu pod nějaké papíry. V duchu jsem si slíbila, že ji Odalii vrátím, hned jak v pondělí nastoupí do svého nového zaměstnání, ale někde hluboko uvnitř jsem už tehdy věděla, že je to lež.

Po zbytek dne mě trápil zvláštní pocit. Nedokázala jsem se na nic pořádně soustředit; jako by se v mém zorném poli ocitl nějaký objekt, který sice vnímám, ale jaksi na něj nedokážu pořádně zaostřit. Už tehdy se ve mně zrodilo podezření, že Odalie možná tu brož upustila schválně, aby mě podrobila nějaké zkoušce. A s odstupem času si uvědomuji, že takováhle taktika by vyloženě odpovídala její povaze. Tím jediným drobným činem mě Odalie chytila do pasti, tvořené stejnou měrou pokušením a pocitem zahanbení. Od té chvíle jsem k ní byla připoutaná a donekonečna se trápila úvahami, i když jsem nikdy nenašla dost odvahy se jí na to opravdu zeptat, jestli tehdy o té mojí hamižné krádeži věděla. A to všechno ještě předtím, než jsme si vůbec potřásly rukama nebo nás třeba jen představili.

Table of Contents

Titulná strana

1.