Arnalur Indridason

CHLAD

(ukážka)

Originální název: Furðustrandir,vydáno u Vaka-Helgafell, Reykjavík 2010

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason, 2010

Title of the original Icelandic edition: Furðustrandir

Published by agreement with Forlagið Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © František Ryčl, 2013

© Mapa Martina Mikulová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6082-9

Na Islandu si dnes všichni tykají. Také se oslovují jen křestním jménem. Při překladu se k tomu přihlíželo.

Všechna jména, osoby a události v tomto románu jsou vymyšlené. Jakákoli podobnost s osobami žijícími nebo zemřelými je neúmyslná.

V pouhý dech se ztiš, má písni,

v sítinách u Styxu,

pěj jim chlácholivě

a ukolébej čekající.

Snorri Hjartarson

JEDNA

Už mu není zima. Právě naopak, tělem se mu rozprostírá zvláštní horko. Předtím měl pocit, že z něho už všechno teplo uniklo, ale nyní jako by mu opět proudilo do rukou a nohou, horko mu polévá i tvář.

Leží natažený ve tmě, myšlenky má zmatené a nesouvislé, sotvaže ještě rozlišuje mezi spánkem a bděním, nedokáže se soustředit, aby pochopil, co se s ním děje. Vědomí přichází a odchází. Není mu zle, je to pocit příjemné ospalosti. Doléhají na něho sny, zjevení, zvuky a místa, jež mu připadají známé a pak zase cizí. Jeho mysl dělá podivné kotrmelce, honí ho sem a tam minulostí i přítomností, časem i prostorem. Nijak tyto toulky ducha neovládá. V jednu chvíli sedí v nemocnici u lůžka své matky, která se ho chystá opustit. Vzápětí vládne kolem naprostá tma a on má pocit, že se pořád ještě nachází na svém lůžku na podlaze opuštěného statku, jenž mu kdysi býval domovem. A současně ví, že se musí jednat o mámení smyslů.

„Proč tu ležíš?“

Nadzvedává se a vidí, že někdo stojí ve dveřích.

Nějaký pocestný nalezl cestu do jeho domu. Jeho otázku ale nechápe.

„Proč tu ležíš?“

„Jsem tu doma. Kdo jsi?“

„Rád bych u tebe dnes přenocoval, jestli smím.“

Muž k němu usedl na podlahu a rozdělal malý oheň. Cítí na tváři teplo a natahuje k žáru ruce. Ještě před chvílí mu byla taková zima.

„Kdo jsi?“ ptá se znovu muže.

„Přišel jsem ti naslouchat.“

„Naslouchat mi? Kdo je to s tebou?“

Cítí, že nejsou sami. Někdo toho muže doprovází, někdo, koho ale on nevidí.

„Kdo je s tebou?“ ptá se znovu.

„Nikdo,“ odpoví cizinec. „Cestuji sám. Tohle byl tvůj domov?“

„Ty jsi Jakob?“

„Ne, nejsem Jakob. Je zvláštní, že ty stěny ještě stojí. Ale dům je bezpečný.“

„Kdo jsi? Jsi Bóas?“

„Má cesta vedla kolem.“

„Byl jsi tady už někdy?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Před mnoha lety. Když v tomto domě ještě žili lidé. Víš, co se s lidmi z tohoto domu stalo?“

Leží ve tmě a chladem se nemůže pohnout. Je zase sám, oheň zmizel, také opuštěný statek je pryč. Obklopují ho tma a chlad, teplo z rukou, nohou a obličeje se znovu ztrácí.

Opět někde slyší to škrábání.

Přibližuje se z hluboké studené dálky, sílí a brzy jej vystřídají pronikavé vystrašené výkřiky.

DVĚ

Stál v suťové stráni u Urðarkletturu a sledoval, jak se lovec lišek pomalu přibližuje. Vyměnili si v slabém mrholení zdvořilé pozdravy. Jejich slova prořízla ticho, jako by přišla z jiného světa.

Už několik dní se neukázalo slunce. Fjordy zahalovala mlha a podle předpovědi počasí přijdou v dalších dnech mrazy a bude sněžit. Příroda se připravuje k zimnímu spánku. Lovec se ho zeptal, co dělá tady nahoře v horách, kde se obvykle potulují jen chlapi, kteří se mazaně snaží zabránit přemnožení lišek. Odpověděl vyhýbavě, řekl, že přijel z Reykjavíku. Lovec odvětil, že si už všiml, že se v tom opuštěném statku u fjordu někdo zdržuje.

„To jsem byl pravděpodobně já,“ prohodil.

Lovec se dál už nevyptával a řekl, že je sedlák tady z okolí a že si vyrazil úplně sám.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Erlendur.“

„Já jsem Bóas,“ představil se muž a podali si ruce. „Tady nahoře se puklinami a roklemi prohání něco, co má spadeno na ovce. Ta bestie dělá čím dál větší škodu.“

„Liška?“

Bóas si přejel rukou po bradě. „Nedávno jsem pozoroval, jak se plížila kolem ovčína. Taky mi roztrhala jedno jehně a vystrašila ostatní zvířata.“

„Je tady někde nahoře?“

„Viděl jsem ji běžet tímto směrem. Už jsem ji zahlédl dvakrát a myslím, že vím, kde má noru. Jdeš taky nahoru? Můžeme jít kousek spolu, jestli chceš.“

Erlendur zaváhal, ale pak přikývl na souhlas. Rolník byl zřejmě spokojený, asi ho těšilo, že má společnost. Přes rameno nesl loveckou pušku, přes druhé brašnu s náboji a odřený kožený pytel. Bóasovi táhlo na sedmdesátku, byl to malý mužíček s rychlými pohyby. Měl na sobě tmavozelenou obnošenou větrovku a nepromokavé kalhoty stejné barvy, na hlavě žádnou čepici ani klobouk. Husté vlasy mu spadaly do čela a místy zakrývaly čiperné oči. Křivý plochý nos vypadal, jako by byl před mnoha lety zlomený, ale nepříliš dobře ošetřený. Ústa bylo skrz neupravený plnovous vidět, jen když promluvil. To se ale dělo docela často, byl povídavý a rád dával k lepšímu své názory na všechno možné, co se mezi nebem a zemí vyskytuje. Ale nepokoušel se z Erlendura spoustou otázek tahat, co hledá v horách či proč se zdržuje v Bakkaselu.

Erlendur se nastěhoval do starého obytného domu, opuštěného statku svých rodičů. Střechu sice stále ještě měl, ale na mnoha místech už netěsnila, taky trámy byly zpuchřelé. V někdejším obýváku si našel koutek, kde bylo sucho, i když venku pršelo a bouřilo a vítr skučel kolem holých stěn. Jakžtakž ho ještě chránily před nepohodou a plynová lampička, kterou si přinesl s sebou, vydávala aspoň trochu tepla. Používal ji jen velmi úsporně, aby mu plynová bomba vydržela co možná nejdéle. Z lampy se linulo mdlé světlo a kolem dokola byla tma jako v rakvi.

Kdysi se ta usedlost i s přilehlými pozemky dostala do vlastnictví jakési banky. Erlendur neměl ani tušení, jestli ji někdo koupil a komu od té doby patří. Ale dosud si ještě nikdo nestěžoval, když během svých pobytů ve Východních fjordech v opuštěném statku bydlel. Neměl s sebou moc zavazadel. V malém modrém džípu z půjčovny se jen tak tak vyhrabal až k domu, protože někdejší cesta už v podstatě neexistovala. Všechno bylo zarostlé, dokonce i tam, kde dřív nikdy nic nerostlo. Nezbyla tu jediná známka toho, že tu někdy žili lidé. Příroda pomalu, ale jistě pracovala na tom, aby místo vrátila do původního stavu, pomyslel si.

Oba muži stoupali stále výš do hor. Viditelnost se ustavičně zhoršovala a nakonec je mléčně bílá mlha pohltila úplně. Jemný deštík ulpíval na vegetaci, proto zanechávali v trávě stopy. Lovec naslouchal hlasům ptáků a pokoušel se na vlhké zemi objevit stopy nepřítele. Erlendur šel mlčky za ním. Nikdy předtím nečíhal na lišku u nory, nikdy žádné zvíře nezastřelil, nerybařil ani v řekách a jezerech, o lovu vysoké nebo sobů ani nemluvě. Bóas jako by mu četl myšlenky.

„Ty asi moc nechodíš lovit, že?“ zeptal se a chystal se udělat zastávku.

„Ne, to opravdu ne.“

„Já jsem v tom vyrostl,“ prohlásil Bóas, otevřel kožený pytel a vytáhl jídlo, žitný chleba a jehněčí paštiku. Podal Erlendurovi krajíc a ukrojil mu kus paštiky. „Ale v současnosti chodím vlastně už jen na lišky,“ dodal. „Aby se jejich stav udržoval v jistých mezích. Ten ubohý tvor dělá pořád větší problémy, dá-li se to tak říct. Já sice proti té lišce nic nemám, má přesně stejné právo na život jako jiná stvoření. Ale od ovcí se musí držet dál. Všechno musí být tak nějak v rovnováze.“

Jedli žitný chleba s jehněčí paštikou, o které Erlendur předpokládal, že ji Bóas sám dělal. S chlebem chutnala báječně. On sám s sebou žádné jídlo neměl. Vlastně už ani dost dobře nevěděl, proč přijal to nečekané pozvání lovce lišek, aby šel s ním. Snad prostě cítil jakousi potřebu společnosti, protože už několik dní neviděl žádného jiného člověka, a tak nějak mu připadalo, že Bóas je na tom stejně.

„A co děláš tam v Reykjavíku?“ zajímal se Bóas.

Erlendur zaváhal.

„Sakra, proč jen jsem pořád tak zvědavý?“ řekl hned sedlák.

„Ne, to je v pořádku,“ odpověděl Erlendur. „Jsem u policie.“

„To nezní právě jako moc zábavná práce.“

„Ne. Nebo vlastně ano, někdy.“

Vydali se znovu na cestu a Erlendur se snažil, aby nenašlapoval do vřesu příliš ztěžka. Tu a tam se sehnul a rukou pohladil nízkou vegetaci. Přemýšlel, jestli zná Bóasovo jméno z mládí, ale nedokázal si vzpomenout. Samozřejmě nebylo divu, že si nepamatoval jména lidí z tohoto kraje, konečně, žil zde jen krátkou dobu. Pušky vídal v domě svých rodičů jen vzácně. Ale neurčitě si vzpomínal, že jednou na návštěvu opravdu přišel jakýsi muž s puškou. Mluvil s jeho otcem a ukazoval přitom někam dolů po řece. Vzpomínal si taky na jednoho strýce z matčiny strany, který vlastnil džíp a lovil soby. Vodil lovce z Reykjavíku k místům, kde se zvířata zdržovala, a tu a tam rodinu zásoboval sobím masem. Smažili ho na pánvi a chutnalo dobře. Ale na žádného lovce lišek si nepamatoval, ani na sedláka jménem Bóas, protože všechny kontakty se starým domovem se přerušily, když se rodina odstěhovala.

„V liščích norách se dají najít neuvěřitelné věci,“ vykládal Bóas, který už zase neúnavně vykračoval dál. „Žrádla mají pořád dost. Někdy se dokonce odvažují až dolů na pláž a tam sbírají mrtvé ptáky, mušle a kraby. Liščata se živí šichou a občas sežerou nějakou tu lesní myšku. Když má liška štěstí, tu a tam najde i mrtvou ovci nebo jehně. Ale každou chvíli se objeví taky nějaká, která si troufne i na živá zvířata. To pak všechen mír končí a Bóas musí škůdce najít a zabít, i když z toho nemá žádné potěšení.“

Erlendur nevěděl, jestli teď sedlák prostě jen neuvažuje nahlas, a rozhodl se mlčet. Šli dál přes povolné keříčky bobulí, do kterých zapadali až po kolena. Našlapoval do lovcových stop a užíval si mokrého chladu na tváři. V těchto horách se sice vyznal, ale během této cesty se zcela spolehl na lovce. Proto teď už nevěděl, kde se nacházejí. Sedlák pochodoval jistě a neomylně. Mluvil hodně, ale zřejmě mu bylo jedno, jestli ho jeho společník poslouchá, nebo ne.

„Samozřejmě se tady něco změnilo těmi pracemi,“ řekl a vytáhl z koženého vaku dalekohled. „Příroda se změnila. Chytrá lištička to samozřejmě taky prokoukla. Možná si kvůli těm továrnám a všem těm lodím teď už dolů na pláž netroufne. Kdoví? Už tam brzy budeme.“ Pak znovu schoval dalekohled do brašny.

„Viděl jsem staveniště, kde vzniká ta hliníkárna,“ nadnesl Erlendur.

„Takové monstrum!“ odfrkl Bóas.

„Byl jsem i nahoře na vysočině u přehradní hráze, ještě nikdy jsem neviděl tak obrovskou stavbu.“

Slyšel, jak si Bóas nerudně cosi bručí pod vousy, zatímco šlapal stále výš do kopce. Že to vůbec někdo schválil, přemítal Erlendur, ale nebyl si jistý. Držel se Bóasovi v patách a nemohl nemyslet na to, že se v Reyðarfjörðuru staví tak obrovská hliníkárna. Myslel na všechny ty obrovské nákladní lodě, které přistávají v Reyðarfjörðuru u mola a vykládají stavební materiál pro elektrárnu a průmyslové zařízení. Připadalo mu naprosto nepochopitelné, jak se nějaká bezohledná firma v daleké Americe mohla zmocnit pokojného islandského fjordu a nedotčené islandské horské krajiny a úplně je překopat.

TŘI

Bóas zůstal stát uprostřed suťového pole a naznačil Erlendurovi, aby udělal totéž. A tak stejně jako lovec lišek šel do podřepu a zíral do mlhy.

Uplynulo dost času, aniž by se cokoli pohnulo, ale pak najednou uviděl na patnáct metrů od sebe lišku. Zírala na oba muže se vztyčenýma ušima. Bóas sáhl po pušce tak opatrně, že to bylo sotva možné zaznamenat, ale na lišku to bylo až příliš, okamžitě vyrazila a vzápětí zmizela v mlze.

„Chudák zvíře,“ řekl lovec. Zvedl se, přehodil si pušku přes rameno a kráčel dál.

„To je ten škůdce?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, je. Znám tady v okolí všechny liščí nory jako své boty a myslím, že jsme už hodně blízko. Taková nora se používá z generace na generaci, a některé jsou už hodně staré, ano, dost staré, to ti povím, i když nepocházejí snad až z doby kamenné.“

Šli dál, ponořeni do mlčení přírody, až dorazili k malému přístřešku navršenému z kamenů a maskovanému mechem. Bóas řekl, že by si tu měl Erlendur trochu odpočinout. Vítr vál příznivě, lovec chtěl jít ještě kousek dál, aby prozkoumal situaci. Erlendur se posadil do mechu a trpělivě čekal na lovcův návrat. Pokoušel se vzpomenout si, co ví o islandské lišce. Je považována za jednoho z nejstarších obyvatel této země a na ostrov přišla už na konci doby ledové před deseti tisíci lety. Erlendur měl pocit, že Bóas zvířeti projevuje velký respekt, jako by s ním soucítil a mluvil o něm jako o starém příteli. Přesto přešel do útoku, když to bylo nutné, a zabíjel lišky a jejich mladé, jako by to byla úplně běžná činnost.

„To ubohé zvíře je tu, jen musíme mít trochu trpělivosti,“ řekl lovec, když se vrátil a posadil se vedle Erlendura.

Sundal si pušku a brašnu s náboji z ramenou, pak položil kožený vak vedle sebe, vytáhl placatku a podal ji Erlendurovi. Ten si lokl a zkřivil obličej. Bóas určitě pálí načerno, ovšem ani s příliš velkou ctižádostí, ani s trpělivostí.

„Co bude dál, až zůstanou všechny statky opuštěné?“ zeptal se Bóas a vzal si placatku zase zpátky. „Než jsme sem my lidé přišli, byla země opuštěná, proč by se neměla zase vrátit do původního stavu, když lidé zmizí? Proč se musí země podloudně prodávat kdovíjakým spekulantům, jen aby se zabránilo naprosto přirozenému vývoji? Můžeš mi to vysvětlit? Lidé přicházejí a odcházejí. Je snad něco přirozenějšího?“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„Podívej se na ten ubohý Hvalfjörður, ten ti leží takříkajíc přímo u dveří,“ pokračoval Bóas. „Teď tam stojí dvě nestvůry, které každou hodinu plivou jed do okolí! Pro koho? Pro nějaké šíleně bohaté cizince, kteří pravděpodobně ani vůbec netuší, kde se nějaký Island na mapě nachází! Sami za svými dveřmi nechtějí mít tepelné elektrárny, tak si proud lacino vyrábějí u nás!“

Podal Erlendurovi placatku znovu, ale ten si tentokrát usrkl jen opatrně. Potom Bóas vytáhl z vaku balíček, pečlivě zabalený do igelitového sáčku, od kterého se šířil ohavný smrad. Bylo v něm zkažené maso a lovec ho velkým obloukem hodil směrem k liščí noře. Potom si otřel dlaně o mech a opřel se, pušku na dosah vedle sebe.

„Brzy to zavětří,“ vysvětloval Bóas.

Obklopeni mlhou a mžením seděli dlouho mlčky, pak se zase Bóas ujal slova.

„Ty si na mě samozřejmě nemůžeš pamatovat,“ řekl.

„Měl bych?“ zeptal se Erlendur a zakašlal.

„Ne, to je nepravděpodobné,“ odpověděl Bóas. „Byl jsi tenkrát úplně mimo. Tvé rodiče jsem vlastně skoro vůbec neznal, neměli jsme spolu nic společného.“

„Co tím myslíš? Proč jsem byl úplně mimo?“

„Tenkrát,“ odvětil Bóas, „když jsme pátrali po tobě a po tvém bratrovi.“

„Tys byl u toho?“

„Ano, byl jsem u toho. Všichni se toho pátrání účastnili. Slyšel jsem o tom, že se tu a tam vracíš do starého domova, že bydlíš v Bakkaselu a chodíš nahoru do hor. Že tady bloudíš jako nějaký duch a spíš tam dole v tom opuštěném domě. Pořád ještě věříš, že ho najdeš.“

„Ne, to ne. Mluví se o tom?“

„My staří chlapi si občas vykládáme staré historky ze zdejšího kraje a při tom přijde řeč i na to, že už zase chodíš nahoru do hor. A jak vidím, je to pravda.“

Erlendur neměl náladu neznámému člověku skládat účty z toho, co dělá, nebo vysvětlovat, jak si zařídil svůj život. Tady vyrůstal, a tak se vracel domů, kdykoli pocítil potřebu. Podnikal dlouhé výšlapy a cítil se lépe, když byl na opuštěném dvoře, než kdyby dřepěl v nějakém hotelovém pokoji. Někdy i stanoval, někdy si položil matraci do suchého kouta v domě.

„Vzpomínáš si na to hledání?“ zeptal se.

„Vzpomínám si, jak jsme tě našli,“ upřesnil Bóas, aniž by odtrhl oči od návnady. „Nebyl jsem v té skupině, ale rychle se to rozkřiklo a byli jsme hrozně rádi. Byli jsme přesvědčení, že tvého bratra taky najdeme.“

„Zahynul.“

„Ano, to jistě.“

Erlendur mlčel.

„Byl o něco mladší než ty,“ pronesl Bóas.

„Ano, o dva roky. Bylo mu osm.“

Potom dlouho mlčeli, až Bóas zřejmě něco zpozoroval. Erlendur si nevšiml ničeho, avšak domníval se, že to musí nějak souviset s ptáky, protože Bóas náhle pozorně sledoval jejich pohyby. Po chvíli se lovec znovu uklidnil. Nabídl Erlendurovi další krajíc žitného chleba s jehněčí paštikou a k tomu ten strašný patok z placatky. Mlha je přikrývala jak bílé prachové peří. Tu a tam zaslechli hlasy nějakých ptáků, jinak kolem vládlo úplné ticho.

Erlendur si nevzpomínal na žádného ze členů záchranného oddílu. Přišel znovu k sobě, když ho co nejrychleji snášeli dolů do údolí. Byl naprosto zmrzlý a prochladlý. Vzpomínal si na teplé mléko, které do něho cestou nalévali. Pak zase omdlel a přišel k sobě až ve chvíli, kdy ležel ve svých peřinách a vedle něho stál lékař. Slyšel v domě neznámé hlasy a věděl, že se stalo něco strašného, ale nevěděl co. Pak se mu přece jenom paměť vrátila. Jeho matka si ho přitiskla k sobě a řekla mu, že otec je naživu, že z posledního zbytku sil našel cestu ke statku. Že po bratrovi se pořád ještě pátrá a že všichni věří, že ho brzy najdou. Ptala se ho, jestli by jim mohl pomoct, jestli by mohl poskytnout lidem z pátracího oddílu přesnější údaje. Nevzpomínal si ale na nic jiného než na zuřící sněhovou vánici, která ho tloukla a bičovala, znovu a znovu ho srážela k zemi, takže nakonec už neměl ani sílu vstát.

Zahlédl, že Bóas pevněji sevřel pušku. Z mlhy se vynořila liška a opatrně zamířila k návnadě. Přikrčená čichala a přiblížila se o pár kroků. Než se Erlendur stačil Bóase zeptat, jestli je opravdu nutné zvíře zabít, lovec už vystřelil a liška ležela na zemi. Bóas vstal a přinesl mrtvolu.

„Je libo doušek kávy?“ pronesl, když se vrátil s úlovkem zpět do přístřešku. Vytáhl z vaku termosku a odšrouboval z ní dva pohárky. Erlendurovi podal jeden z nich i s horkou kávou a zeptal se, jestli chce mléko. Erlendur řekl, že pije kávu jen černou.

„Musí se do toho dát mléko, jinak to není dobré,“ namítl Bóas a hrabal ve vaku, ale nenašel, co hledal. „Sakra,“ zaklel, „zapomněl jsem mléko.“

Přesto se kávy napil, ale zjevně mu připadala nepoživatelná. Naštvaně se rozhlédl kolem sebe, proklepal všechny kapsy své větrovky, jako by si původně chtěl lahvičku s mlékem strčit do některé z nich, ale zapomněl na to. Nakonec ulpěl pohledem na mrtvé lišce ležící kousek od něho.

„Je to naprosto marné,“ prohodil nakonec, když zvířeti osahal cecíky a ani z nich nic nevymačkal.

ČTYŘI

Erlendur šel pomalým krokem k jednomu domu v Reyðarfjörðuru. Všiml si ženy u okna, jež ho sledovala. Úplně to vypadalo, jako by u okna seděla po celý den a čekala na něho, třebaže se neohlásil předem. Nebyl si ani jistý, jestli to, co dělá, je správné. Avšak jeho touha po informacích byla silnější než pochybnost.

Na zpáteční cestě z hor se Erlendur Bóase zeptal na jednu historku, kterou slyšel jako dítě a od té doby ji nezapomněl. Historku znali i jeho rodiče, stejně jako svého času většina ostatních lidí z tohoto kraje. Možná že tato historka byla jedním z důvodů, proč se znovu vracel do Východních fjordů.

„Šel jsi k policii?“ zeptal se ho Bóas. „Řídíš dopravu?“

„Nějakou dobu jsem byl u dopravní policie, ale to už je dávno,“ odpověděl. „Nevím, jestli jsi o tom slyšel, ale dnes tam už dopravu řídí semafory.“

Bóas se ušklíbl. Lišku si přehodil přes rameno a bundu měl špinavou od krve, stejně jako ruce, třebaže se je pokoušel otřít o mokrý mech. Prý vlastně původně předpokládal, že bude muset zůstat v horách přes noc, ale protože všechno šlo tak hladce, usoudil, že to stihnou do obydlených oblastí ještě před setměním.

„Prožil jsi zde celý život, že?“ zajímal se Erlendur.

„Nikdy mě ani nenapadlo, že bych šel jinam,“ odvětil lovec lišek. „Nikde na celém Islandu nejsou lepší lidé než tady.“

„Tak to jistě znáš i tu historku o ženě, která se vydala Bludiččiným průsmykem do Reyðarfjörðuru a přitom beze stopy zmizela.“

„Myslím, že jo,“ přikývl Bóas.

„Jmenovala se Matthildur,“ pokračoval Erlendur. „Na tu cestu vyrazila sama.“

„Vím, jak se jmenovala.“

Bóas se zastavil a hleděl na Erlendura.

„Co jsi říkal, že vlastně u policie děláš?“

„Vyšetřuju kriminální případy.“

„Jaké případy?“

„Různé. Těžké zločiny, vraždy, násilné činy.“

„Tedy veškeré lidské bahno?“

„Dá se to tak říct.“

„Taky případy pohřešovaných?“

„Ano.“

„Stávají se často?“

„Ne, v podstatě ani moc ne.“

„Ten Matthilduřin příběh se udál v době, kdy jsme tady my staří ještě ani nebyli,“ zavzpomínal Bóas.

„Slýchával jsem ho v dětství doma,“ pokračoval Erlendur. „Má matka tu ženu trochu znala a mně ten příběh vždycky připadal…,“ pátral po vhodném slově.

„Záhadný,“ napověděl mu Bóas.

„Zajímavý,“ dokončil Erlendur.

Bóas odložil úlovek, protáhl se a shlédl dolů do údolí, kde bylo skrze mlhu vidět osadu ležící přímo ve fjordu. Mezitím už sešli skoro až dolů k Urðarkletturu. Výrazně se ochladilo a taky se dost setmělo. Bóas si znovu přehodil mrtvé zvíře přes rameno. Erlendur mu nabídl, že ho až dolů ponese sám, ale Bóas to odmítl, nechtěl, aby se ještě někdo další zašpinil od krve.

„Ty se asi zajímáš o dost strašné věci,“ prohodil a myslel tím případy pohřešovaných. Mluvil spíš sám k sobě a docela dlouho mlčel, než se vydal dál přes hromady suti a keříčky vřesu směrem dolů. „Jistě tedy znáš i příběh těch britských vojáků, kteří tady v horách zabloudili za druhé světové války,“ řekl. „Patřili k okupačním jednotkám v Reyðarfjörðuru.“

Erlendur odpověděl, že v mládí slyšel i o této události, a později dokonce četl, co se tenkrát přihodilo, ale Bóas se nedal odradit od toho, aby celou historku ještě jednou nepřipomněl, protože si nikdy nenechal ujít příležitost k vyprávění zajímavého příběhu.

Oddíl asi šedesáti vojáků, samí mladí Britové, chtěl přejít Bludiččiným průsmykem z Reyðarfjörðuru do Eskifjörðuru, ale zaskočilo je špatné počasí. Průsmyk byl najednou silně zledovatělý a neschůdný, ale oni, namísto aby se vrátili, stoupali nahoru k Tungudaluru, odkud chtěli sejít dolů přes Eskifjarðarheiði. Vše se to událo v druhé půli ledna. Cestou se počasí pořád zhoršovalo, navíc mezitím padla tma jak v pytli. Původně se chtěli do cíle dostat ještě za světla.

Večer pak jeden sedlák z Veturhúsu v Eskifjörðuru cestou ke stáji narazil na vojáka, naprosto promrzlého a vyčerpaného. Přesto se s ním jakžtakž dorozuměl a pochopil, že tam jsou v nebezpečí ještě další vojáci. Pár mužů z jeho statku se s lucernami vydalo na cestu, aby hledali ostatní vojáky. Další dva členy výpravy našli na kraji louky. Díky zásahu lidí z Veturhúsu postupně do údolí dovedli ještě další vojáky, nakonec jich bylo osmačtyřicet. Přívalový déšť v údolí rozvodnil všechny řeky, takže se nedaly přejít, ale tomu, kdo se chtěl dostat do osady, nezbývalo nic jiného než se o to pokusit. Několika vojákům se z posledních sil ještě podařilo překročit obě ramena řeky Þverá, ale pak zůstali stát před rozbouřenou Eskifjarðará a nemohli dál ani zpátky. Z Veturhúsu slyšeli jejich volání o pomoc. Čtyři z nich na protějším břehu zmrzli. Jen několik vojáků se po nejhorších útrapách dostalo až do osady.

Na začátku dalšího dne se počasí trochu uklidnilo. Sedlák s jedním poddůstojníkem z oddílu zašel do Eskifjarðaluru, kde našli další vojáky. Někteří ještě žili, jiní byli mrtví, mezi nimi i velitel oddílu. Jednu mrtvolu našli na břehu fjordu, předpokládalo se, že se ten muž pokusil přejít Eskifjarðará, ale divoká voda ho odnesla až do moře. Nicméně nakonec byli všichni členové oddílu nalezeni, živí či mrtví. Dlouho se široko daleko vykládalo o tomto boji na život a na smrt s nemilosrdnými přírodními živly, každý věděl, že to mohlo dopadnout mnohem hůř, kdyby lidé z Veturhúsu tak rychle a neohroženě nezareagovali.

„Na ty britské vojáky si tady ještě teď mnozí vzpomínají, ale na Matthildur už jen málokdo,“ uzavřel Bóas, dusající s liškou přes rameno před Erlendurem. „Jenže ta se ztratila ve stejné bouři. Její muž později vypověděl, že se vypravila do Reyðarfjörðuru, a sice stejnou cestou jako ti vojáci, přes Bludiččin průsmyk. Cestu znala, protože ji nešla poprvé. Ptali se na ni vojáků, ale žádný z nich ji nepotkal.“

„Měli by se potkat?“ zeptal se Erlendur.

„Byli ve stejnou dobu ve stejných místech a ve stejné bouři. Sice šli naproti sobě, ale s veškerou pravděpodobností se setkat museli. Jenže samozřejmě tam všichni zápasili o holý život, a tak na nic jiného zřejmě vůbec neměli pomyšlení. Vojáky našli všechny, mnohé živé, jiné mrtvé, ale po ní se nenašla ani stopa. Když se zjistilo, že nedošla do Reyðarfjörðuru, bylo zorganizováno pátrání, ale od doby, kdy se vydala na cestu, už uplynulo mnoho času.“

„Co o tom říkal její muž?“

„Nic víc, než že její matka žije v Reyðarfjörðuru a že se Matthildur rozhodla jít Bludiččiným průsmykem, protože byla přesvědčená, že tu cestu zná. Její muž tvrdil, že se jí to pokoušel rozmluvit, ale že na jeho slova nedbala. Vyjádřil se v tom smyslu, že jí zřejmě bylo předurčeno zemřít.“

„Proč nešel s ní?“

„To nevím. Ale že se vypravila na cestu, o tom vykládal ještě dřív, než se dozvěděli něco o těch britských vojácích. Takže nevěděl, že i oni šli stejnou cestou.“

„Řekl hned tenkrát, že je nezvěstná?“

„Ne, jen to, že se vydala na cestu.“

„Znamená to něco?“

„Ti vojáci by ji přece museli potkat, nebo ji přinejmenším vidět. No jo, přesně to samozřejmě vědět nemůžeme, když mezitím začala ta bouře. Když se ptali jejích příbuzných v Reyðarfjörðuru, jestli ji toho dne čekali, byli z toho celí vyjevení. Podle jejich výpovědi neměli ani tušení, že se k nim chystala na návštěvu, ani toho dne, ani nikdy jindy.“

„Proč se vlastně do Reyðarfjörðuru nenechala svézt nějakým člunem nebo autem?“ zeptal se Erlendur. „Tenkrát už přece existovala celkem obstojná silnice mezi Eskifjörðurem a Reyðarfjörðurem.“

„Prý chtěla jít za každou cenu pěšky přes hory. Ostatně přesně jako ti Angličané. Ti navzdory válce neměli co na práci a takový výlet pro ně byl něco nového, malá změna v tomto nudném, zapadlém kraji. Vlastně ani neměli žádný zvláštní důvod jít do Eskifjörðuru. Při dobrém počasí by to byl pěkný výlet do hor, to jistě víš. Navíc tenkrát nic nenasvědčovalo tomu, že se blíží bouře.“

„Takže ona tedy předem s mužem mluvila o tom, že si vzala do hlavy ten výlet?“

„Ano.“

„Mluvila o tom i s někým jiným?“

„O tom nic nevím. Pravděpodobně ne.“

Shlíželi dolů na osadu pokojně se choulící v tichém fjordu.

„Co si myslíš ty, že se tenkrát vlastně stalo?“ nadnesl Erlendur.

„Já nevím,“ odpověděl Bóas. „Nemám vůbec tušení.“

Erlendur párkrát zaklepal a pak dost dlouho čekal, než žena u okna zareaguje, otevřel tedy nezamčené dveře a bez pozvání vešel dál. Nevěděl, proč žena nepřišla ke dveřím, přemýšlel, že toho třeba není schopná. Našel dveře do obýváku, kde žena stále ještě bez hnutí seděla u okna. Na jeho pozdrav nereagovala, jen stále zírala z okna.

Popošel o pár kroků k ní a znovu pozdravil. Obrátila se a vzhlédla k němu s rozzlobenou tváří.

„Nezvala jsem tě dovnitř,“ pronesla.

„Omlouvám se,“ řekl. „Měl jsem se ohlásit předem.“

„Co mi chceš?“

„Hned zase půjdu, prosím za prominutí.“

Bylo mu jasné, že zašel příliš daleko. Do cizího domu se nesmí jen tak vstoupit a vetřít se druhému člověku do soukromí. Když mu nepřišla otevřít dveře, měl prostě vypadnout a nechat ji na pokoji. Ta žena byla velmi malá, seděla na polštáři. Může jí být tak osmdesát, pomyslel si. Ostré, pichlavé oči, kterým nic neujde, si Erlendura zkoumavě měřily. V ruce držela dalekohled.

„Nemám v úmyslu dům prodat,“ oznámila mu. „Už jsem vám to říkala několikrát. Několikrát. Nemám v úmyslu jít do domova důchodců. Nechci všechny ty změny tady. Pakujte se se vším tím svým svinstvem zpátky do Reykjavíku! Nechci mít nic společného s nějakými hliníkovými pracháči!“

Otočil se ve dveřích.

„Nechci kupovat dům,“ odvětil. „A s hliníkárnou nemám vůbec nic společného.“

„Ach, kdo tedy jsi?“

„Rád bych si s tebou promluvil o tvé sestře Matthildur.“

Žena na něho dlouho hleděla. Zdálo se, jako by to jméno celá desetiletí neslyšela, bylo na ní vidět, že jí připadá zvláštní, že jí do domu vlezl nějaký cizinec, který zná Matthildur.

„Ti lidé z Reykjavíku člověku nedají pokoj, všechno tady chtějí vykoupit,“ řekla konečně. „Myslela jsem, že jsi jeden z nich.“

„Ne, nejsem.“

„Člověk dneska zažije kdeco.“

„To věřím.“

„A kdo tedy jsi?“

„Přijel jsem z Reykjavíku a jsem od policie. Mám dovolenou a…“

„Jak to, že víš o mé sestře?“ přerušila ho stará paní.

„Slyšel jsem o ní.“

„Kdo ti o ní vyprávěl?“ zeptala se žena stroze.

„Slyšel jsem o ní už v dětství,“ odpověděl Erlendur. „A pak před nedávnem, když jsem se dal v horách do řeči s jedním lovcem lišek. Jmenuje se Bóas. Nevím, jestli ho znáš.“

„Abych ho neznala, učila jsem ho, ještě když byl malý špunt, byl to největší drzoun v celé škole. Proč se mě ptáš na Matthildur?“

„Jak jsem řekl, slyšel jsem o ní už v dětství. Pak jsem se na ten příběh ptal Bóase a…“

Erlendur nevěděl, jak má zformulovat, co ho přivedlo k zájmu o nějakou ženu, která tak dávno žila v tomto kraji a po které mu v podstatě vůbec nic není. Je tu cizí, s její rodinou nemá nic společného a ve Východních fjordech vlastně prožil jen krátkou dobu svých dětských let. Žil tu sice až do svého biřmování, ale místní lidi už nezná, s nikým neudržoval kontakt a vrátil se sem teprve až jako dospělý. Celý jeho život se odehrával v Reykjavíku, ať už to chce, nebo ne.

Avšak část jeho příběhu a jeho života bude navždy spojena s tímto krajem, osudová, nemilosrdná událost v jeho mládí, důkaz nemilosrdnosti přírodních živlů a bezmocnosti lidí, kteří jsou jim vystaveni napospas.

„… zajímám se o lidi, kteří museli v bouřích bojovat o život,“ řekl bez okolků.

Table of Contents

Tiráž

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI