Přeložila:

ZDEŇKA ZVĚŘINOVÁ

(ukážka)

Jean Plaidy: Marnotratná královna

Vydání první

Copyright © by Jean Plaidy 1957

All rights reserved. First Published 1957 by Robert Hale and Company

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1838. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Flaunting, Extravagant Queen

vydaného nakladatelstvím PAN BOOKS LTD, Londýn (UK) v roce 1972

Český překlad © 2014 Zdeňka Zvěřinová

Odpovědná redaktorka Jana Kohutová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Jana Carrasco

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-869-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-912-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Jean Plaidy

Marnotratná královna

FRANCOUZSKÁ REVOLUCE

III.

Ludvík XVI.

(1754–1793)

byl francouzský král z rodu Bourbonů vládnoucí v letech 1774–1792. Byl vnukem Ludvíka XV., jeho manželkou byla Marie Antoinetta, dcera Marie Terezie.

Ludvíkovým předchůdcem na královském trůnu byl jeho děd Ludvík XV. Rodiči Ludvíka XVI. byli dauphin Ludvík Ferdinand Bourbonský, jenž zemřel dříve, než mohl nastoupit na trůn, a Marie Josefa Saská.

Narodil se 23. srpna 1754 ve Versailles jako třetí potomek z celkem sedmi dětí tehdejšího následníka trůnu. Dle tradice obdržel titul vévody z Berry a jméno Ludvík August. Stejně jako o výchovu jeho sourozenců i o jeho výchovu se starali k údivu celého francouzského dvora osobně jeho rodiče – jeho zbožný otec a svědomitá, taktní, zbožná a vzdělaná matka.

Když zemřel jeho starší bratr, stal se Ludvík ve svých šesti letech nástupcem po svém otci – po jeho smrti pak v 11 letech přímým následníkem.

V roce 1770 se patnáctiletý korunní princ oženil s o rok mladší habsburskou princeznou Marií Antoinettou, dcerou císařského páru Františka I. Štěpána a Marie Terezie, aby tak upevnili francouzsko-rakouské vztahy. Z jejich svazku vzešly čtyři děti.

Nemluvný, uzavřený a nesmělý Ludvík si jen těžko hledal cestu ke své veselé, nepříliš vzdělané a povrchní manželce. Manželský vztah byl navíc zkomplikován tím, že nedošel naplnění nejen během svatební noci, ale ani v následujících letech. Teprve až v roce 1777 se chopil iniciativy bratr Marie Antoinetty Josef II., který si se svým švagrem Ludvíkem promluvil. Na popud Josefa II. tedy Ludvík XVI. konečně podstoupil malou a nenáročnou operaci a v srpnu 1777 bylo manželství naplněno. V dubnu 1778 již bylo jisté, že královna Marie Antoinetta je těhotná, a 19. 12. 1778 přišel na svět první potomek královských manželů, dcera Marie Terezie Šarlota. V roce 1781 se narodil první syn, 1785 druhý syn a v roce 1786 ještě dcera.

Ludvík XVI. se ujímá trůnu po smrti svého děda Ludvíka XV. v roce 1774, kdy je Francie finančně a hospodářsky v krizi a roční deficit státního rozpočtu se pohybuje v milionových částkách. Hlavní břímě daní nese na svých bedrech produktivní část obyvatelstva, zatímco vlastníci majetků, především šlechta, jsou od dávek osvobozeni. Buržoazie spolu se šlechtou touží po větším podílu na moci a nespokojenost se stavem v zemi zasahuje všechny vrstvy společnosti. Mírumilovný, dobromyslný a nerozhodný král Ludvík XVI. má tak před sebou těžký úkol, na jehož řešení se ale vrhl s neobyčejnou horlivostí a velkým idealismem. Rádcem mladého krále se stává již třiasedmdesátiletý hrabě Jean-Frederic Phélipeaux de Maurepas a důležitou funkci generálního kontrolora financí získává Anne Robert Jacques Turgot, který nasadil tvrdou linii reforem státní ekonomiky – žádné zvyšování daní, žádné další půjčky, nekompromisní úsporná opatření. Turgot se také pustil do rušení neužitečných úřadů, omezil výdaje na armádu a výdaje dvora a plánoval zdanění šlechty, zrušení roboty a cla z cest.

Ludvík XVI. zároveň obnovil pařížský parlament, rozpuštěný v roce 1771. Poslanci parlamentu se ale opakovaně pokusili zablokovat veškeré reformy a král parlament opět rozpustil. Po čase ho opět svolal, což mu zajistilo velkou oblibu u tehdejších osvícenců. Reformy Ludvíka XVI. ale nadále narážely na velký odpor u šlechty i členů královské rodiny. Parlament nakonec většinu reforem schválil, ale Turgot už měl mezi aristokracií a ve finančních kruzích tolik nepřátel, že ho Ludvík XVI. nakonec v roce 1776 zbavil funkce. Politickou a hospodářskou situaci ve Francii dále zkomplikovala situace v Severní Americe, kde bývalé anglické kolonie vyhlásily nezávislost a Francie s těmito koloniemi uzavřela obranný a útočný pakt, čímž se dostala do finančně náročného válečného konfliktu s Anglií. Ludvík XVI. ale svůj boj o reformy a zlepšení hospodářské situace země zatím nevzdal. V roce 1776 převzal zodpovědnost za státní finance bankéř a úspěšný obchodník Jacques Necker, který ale prosadil další půjčky pro stát, a tím ještě zvýšil jeho zadlužení. Snažil se také o úsporná opatření, novou organizaci státní správy a na popud Ludvíka XVI. propagoval zlepšení podmínek v nemocnicích. Nakonec i Necker upadl v nemilost a v roce 1781 odstoupil. Vzdělaná horní vrstva obyvatelstva ale nadále požadovala podíl na moci, což Ludvík XVI. odmítal vzít na vědomí. Stále se považoval za vládce z boží milosti a nechtěl si připustit, že doba absolutistické vlády už pominula.

Dne 5. května 1789 svolal Ludvík generální stavy za účelem reformy daňového systému. Volby zástupců generálních stavů odstartovaly Velkou francouzskou revoluci. Po pádu Bastily se král formálně vyslovil pro ústavu, ale v zahraničí zároveň hledal pomoc proti revoluci.

Roku 1791 se neúspěšně pokusil i s celou svou rodinou o útěk za hranice. Celá královská rodina se dostala až k městečku Varennes. Jejich útěk byl údajně odhalen poštmistrem Jeanem-Baptistem Drouetem a celá královská rodina byla odvezena zpět do Paříže. Král byl prohlášen za vlastizrádce, sesazen z trůnu a po procesu dne 21. ledna 1793 veřejně sťat gilotinou na náměstí Revoluce. Jeho statečnost v posledních chvílích před popravou mu vynesla úctu mnoha současníků.

V Národním konventu byla smrt Ludvíka XVI. odhlasována nejtěsnější možnou většinou, o jeden hlas. Mezi těmi, kteří hlasovali pro smrt, byl i Filip, vévoda z Orléansu, a Ludvíka tak poslal na popraviště i hlas jeho bratrance.

Marie Antoinetta

(1755–1793)

byla rozená císařská a královská princezna, jíž náležel titul rakouské arcivévodkyně. V letech 1774 až 1792 byla jako manželka krále Ludvíka XVI. královnou francouzskou a navarrskou.

Marie Antonie byla dcerou Marie Terezie Habsburské a Františka I. Štěpána Lotrinského. Přišla na svět jako patnácté dítě a poslední dcera tohoto páru. Byla členkou habsbursko-lotrinské dynastie. Ve čtrnácti letech byla poslána na francouzský královský dvůr, aby tam spojila svůj život se životem budoucího krále Ludvíka XVI. Jako královna, jíž se stala v necelých dvaceti letech, vedla dosti rozmařilý život. V roce 1789 došla hladovému lidu trpělivost, krále s královnou svrhl a po jejich nezdařeném útěku je uvěznil v Templu. Byla popravena devět měsíců po svém manželovi, její život v říjnu 1793 na dnešním náměstí Svornosti ukončila gilotina. Cesta královny na popraviště ve vozíku pro odsouzené je zachycena na autentické skice od J. L. Davida.

Stejně jako její sourozenci se také Marie Antonie již v mladém věku stala objektem matčiny sňatkové politiky. Zřejmě v roce 1766 pojala Marie Terezie plán na sňatek dcery s francouzským následníkem trůnu, čímž by utužila křehké spojenectví mezi Rakouskem a Francií. V roce 1770 se Marie Antoinetta ve Vídni v zastoupení provdala za francouzského následníka trůnu Ludvíka, poté se vydala s družinou na cestu do Francie. Podle zvyku na hranicích obou říší proběhlo předání arcivévodkyně, Marie Antoinetta musela svléci a odložit vše rakouské, včetně svého psíka Mopse. Po sňatku přijala jméno Marie Antoinetta a stala se francouzskou korunní princeznou (dauphine).

Manžel usedl jako Ludvík XVI. na trůn po smrti svého děda Ludvíka XV. v roce 1774. Po jeho boku byla Marie Antoinetta královnou až do pádu království za Velké francouzské revoluce v roce 1792, kdy byl nejdříve popraven Ludvík a devět měsíců po něm i ona.

19. prosince 1778 se po osmi letech manželství narodilo první dítě – dcera, Marie Tereza „Madame Royale“, a 22. října 1781 vymodlený dauphin – Ludvík Josef Xaver. Později měli ještě Ludvíka Karla, vévodu z Normandie, a dceru madame Sophii, která však byla znetvořená a v jedenácti měsících zemřela. Vévoda z Normandie zemřel za hrůzovlády, když byl dán na převýchovu ševci Simonovi. Vévoda z Normandie je označován také jako Ludvík XVII. Marie Antoinetta bývá mylně označována jako hlavní viník bankrotu státní pokladny. I proto byla neprávem nazývána Madame Deficit. A to především tím, že si nechala vozit drahé látky a šperky, pořádala nákladné plesy, v kartách prohrávala astronomické částky a do vlivných úřadů jmenovala své oblíbence (vévodkyni de Polignac, princeznu de Lamballe a jiné, např. knížete de Ligne, barona de Besenval, markýze d’Adhémar, vévodu de Lauzun). Ačkoliv náklady na královský dvůr byly rovny desetině ročního státního rozpočtu, hlavní příčinou bankrotu bylo financování amerických kolonií v boji o nezávislost na Velké Británii. Z velké části může za obrovský státní dluh i neschopnost tehdejších ministrů a krále prosadit zdanění šlechty, která se postavila proti vůli krále, a tím neumožnila ozdravení ekonomiky království. Tato situace pak vedla přímo k Velké francouzské revoluci. Z rozhodnutí revolučního tribunálu byla dne 16. října 1793 v Paříži sťata gilotinou.

Autorčina poznámka

Jen málokdo zachovává vůči Marii Antoinettě nestranný postoj. V době její smrti ji lidé přirovnávali k Messalině či Agrippině. Později, po návratu monarchie, se stala „královnou mučednicí“ a mluvilo se o ní téměř jako o světici. Ale ani jeden extrém pochopitelně není jejím skutečným obrazem.

Když jsem se pustila do svého bádání, nejdřív mi připadalo, že se přede mnou objevuje velmi obyčejná osoba – nepříliš inteligentní, která se zajímá především o vlastní eleganci a půvab, bezstarostně vyhledává potěšení, je natolik lhostejná a hloupá, že nevidí blížící se hrozbu revoluce, a přesto je štědrá a dobrosrdečná.

Marie Antoinetta mě však fascinovala tím, že téměř přes noc pozbyla lehkovážnosti a stala se statečnou a ušlechtilou ženou. Je těžké uvěřit, že naivka z Trianonu je tatáž osoba, která tak odevzdaně snášela utrpení v Templu a ve vězení Conciergerie, myslela hlavně na manžela a děti a navzdory hlubokým duševním a fyzickým mukám jela v popravčí káře na náměstí Revoluce vznešeně jako královna.

Bylo velice zajímavé snažit se pochopit její dvojí osobnost.

ARCIVÉVODKYNĚ V SCHÖNBRUNNU

„Zdá se, Madame,“ prohodil kníže von Kaunitz vesele, „že nabídka Jeho nejkřesťanštějšího Veličenstva se dá považovat za jistou.“

Rakouská císařovna Marie Terezie potlačila vítězoslavný úsměv. Pokud má Kaunitz pravdu, měl by to být nejšťastnější okamžik jejího života. Přesto se bála, že už ji příliš štěstí nečeká. Bylo jí přes padesát a domnívala se, že už nebude dlouho žít. To, že vládla říši a oslavovanému rodu Habsburků, kladlo vysoké požadavky na její přirozené schopnosti a Marie Terezie měla tak hluboce zakořeněný smysl pro povinnost, že hodlala své cíle naplnit. Začínala se však cítit unavená. Docházelo jí, že žena, která věnuje veškeré myšlenky státním záležitostem, přichází o spoustu radostí rodinného života, a zatoužila po něžnějších citech.

Tato nálada jí však nevydržela dlouho. Pokud má Kaunitz pravdu a starý Ludvík myslí svatbu svého vnuka s nejmladší dcerou Marie Terezie vážně, neměla by dát žádným jiným emocím kromě radosti prostor.

„Řada slibů stále nebyla naplněna,“ pravila.

Kaunitz souhlasně přikývl. „Ale sloužící Vaší Excelence na francouzském dvoře za to rozhodně nemohou. Ti neúnavně pracují, aby vašich cílů dosáhli. Jen málokdy uplyne den, aby se někdo v králově doslechu o arcivévodkyni nezmínil. Jeho Veličenstvo je už obeznámeno s mnoha okouzlujícími vlastnostmi vaší dcery, Madame.“

Marie Terezie se vlídně usmála. „Každým dnem roste do krásy. Jsem si jistá, že až ji král uvidí, bude okouzlen.“

„Jeho nejkřesťanštější Veličenstvo je i ve svém věku velmi náchylné k ženské kráse, Madame,“ dodal Kaunitz s úsměvem.

Císařovna se zamračila. Bylo ponižující probírat se sloužícími královské skandály, ale současně se musela dozvědět všechno, co se u druhého dvora děje. Marie Terezie byla natolik protřelá žena, že si uvědomovala, že ložnice panovníků je často semeništěm, v němž klíčí, rostou a bují důležité události. Na francouzský dvůr se to vztahovalo obzvlášť, protože francouzští panovníci byli zřejmě od nepaměti vnímavější k ženským půvabům než jiní králové, a ve Francii se stalo téměř tradicí, že králova milenka je nejdůležitější osobou u dvora.

Proto ji trochu zneklidňovalo, když si představila, že ten stárnoucí prostopášník nahradil madame de Pompadour, podle mnoha zdrojů ženou z lidu, povýšenkyní madame du Barry, která v minulosti nebyla nic víc než obyčejná děvka. Tak tomu nepochybně nejskvostnějšímu, ale zároveň nejcyničtějšímu dvoru na světě vládla prostitutka a stárnoucí rozkošník, který neustále hledal nová vzrušení. A právě tam měla Marie Terezie s radostí poslat svou půvabnou, rozvernou a trochu tvrdohlavou, teprve čtrnáctiletou Marii Antoinettu?

Říkala nahlas, co si myslí, poněvadž Kaunitz byl pochopitelně důvěryhodný sloužící. „Francouzské Veličenstvo projeví vnukově manželce pouze zdvořilý obdiv.“

„Ovšem, Madame.“

„A dauphin?“

Marie Terezie si uvědomovala, že Kaunitzův obličej se krátce zachmuřil. Dauphin, vnuk Ludvíka XV. Francouzského, byl tichý chlapec, který se, jak mohl, vyhýbal společnosti. Ne že by byl hloupý, ale byl tak nervózní, že to tak vypadalo. Skutečnost, že jednou bude muset usednout na francouzský trůn – a ten den přijde brzy, neboť Ludvíkovi XV. bylo šedesát a neměl už syna, který by ho vystřídal – ho zřejmě místo nadšení naplňovala strachem z budoucnosti. Mladý dauphin Ludvík, vévoda z Berry, byl navzdory postavení a tomu, že byl dědicem jednoho z nejzáviděníhodnějších evropských trůnů, chudák, a ani vřelé zprávy o tom, jak dychtivě touží uzavřít manželství, to nedokázaly zakrýt.

„Je mladý,“ prohlásil nyní Kaunitz. „Sotva odrostlý chlapec.“

Ještě mu nebylo ani šestnáct a Marie Terezie se přesvědčovala, že by ji mělo těšit, že se ani v nejmenším nepodobá dědečkovi. Jedním si byla jistá – její dcera by na rozdíl od mnoha francouzských královen nedovolila manželovým milenkám, aby ji zastínily.

„Časem dospěje,“ prohlásila zaníceně a odmítla si kvůli němu dělat starosti.

Toužila po té svatbě víc než po čemkoli na světě. Pro Rakousko to byl nezbytný svazek. Mezi její zemí a starým nepřítelem musí být mír. Rody Habsburků a Bourbonů by se měly vzít za ruce a v tomto měnícím se světě držet spolu. Ten ostrůvek nedaleko evropského pobřeží začínal mít příliš velkou moc a jeho protestantské obyvatelstvo se zjevně domnívalo, že se jejich království stane nejvýznamnějším na světě. A tak nezbylo než uzavírat přátelství s bývalými nepřáteli.

„Jeho Veličenstvo už stanovilo datum,“ pokračoval Kaunitz. „Navrhuje, že vhodným obdobím pro svatbu budou Velikonoce.“

„Naprosto souhlasím. Kolem Velikonoc se rok teprve rozbíhá a kromě toho budeme mít spoustu času na přípravu.“

Usmívala se, odhodlaná zapomenout na obavy, které v ní ta svatba vzbuzovala. Nehodlala si dělat starosti ani o syna Josefa, který se před několika lety stal spoluregentem a měl plnou hlavu velmi smělých plánů, které podle ní nemohly skončit jinak než pohromou. Odmítala myslet na svou dceru Marii Amálii, kterou provdala za parmského vévodu a jež kvůli své přelétavosti vyvolávala skandální klepy, i na své další děti, které jí přinesly zklamání. Vzpomínala pouze na nejmladší a nejoblíbenější Antoinettu, která uzavře to nejvelkolepější manželství ze všech, usedne na francouzský trůn a mezi habsburským a bourbonským rodem upevní nezbytné přátelství.

Dala Kaunitzovi najevo, že může odejít, protože si přála zůstat se svými úvahami o samotě.

Když Kaunitz odešel, přešla k oknu a vyhlédla do zahrady.

Hlavou se jí honila spousta myšlenek. Brzy se bude muset pustit do svatebních příprav, aby starý Ludvík nedostal příležitost svůj slib stáhnout. A kromě toho musí dohlédnout na úskoky bývalého nepřítele Fridricha Pruského, který pochopitelně udělá všechno, co je v jeho silách, aby tomu sňatku zabránil. Doufala, že Josef nebude nediskrétní, ačkoli se bála, že indiskrétnost je jednou z nejúpornějších vlastností její rodiny. Po kom ji asi zdědili? Po matce určitě ne. Možná po otci, Františkovi Lotrinském. Tak či onak by se před ní měli mít na pozoru.

Nezbývalo jí než být neustále na stráži. Jak jen toužila předat otěže vlády mladému Josefovi! Jenže mohla by mu věřit? Dovolila by mu, aby promarnil všechno, co tak prozíravě a pečlivě vybudovala? Ne, musela zůstat u moci, dokud si nebude jistá, že její syn dospěje k moudrosti a pochopení.

Smála se sama sobě – nežádá toho od života příliš, když si přeje být císařovnou a zároveň matkou?

Jak tak stála a dívala se do zahrady, uslyšela náhlý štěkot psa, který běžel po trávě kolem fontány a za sebou vláčel vodítko.

„Chyť ho!“ uslyšela hlas. „Chyť ho… rychle, slyšíš? Mopsi! Mopsííí… Pojď sem.“

Teď se ve výhledu objevila malá utíkající postavička a císařovně se dojetím stáhlo hrdlo. Bylo to půvabné a nevinné dítě. Ze všech svých potomků, pomyslela si Marie Terezie, miluji malou Antoinettu nejvíc.

Jak je křehká! uvažovala. Na svůj věk je drobná, ale nepochybně ještě vyroste. S útlými končetinami, velkýma modrýma očima, hustými zlatými vlasy a pletí světlou jako nejvzácnější porcelán vypadá jako víla. Určitě je to nejpůvabnější dívka na světě. U francouzského dvora, kde se krása cení, udělá dobrý dojem.

„Pojď sem, Mopsi! Copak mě neslyšíš?“ Ten hlas byl pronikavý a panovačný, a přece mladému mopsíkovi dával jasně najevo, že si jen hrají. Snažila se ho chytit a on se jí snažil uniknout. Pro arcivévodkyni, které bylo čtrnáct a zanedlouho se stane francouzskou dauphine, to byla dětinská hra.

Teď se k ní připojila další postava, jedna služebná. Marie Terezie slyšela, že si mladá Antoinetta vybírá přátele bez ohledu na jejich postavení, a nesnažila se v dceři tento rys potlačit. „Je dobře,“ říkala, „aby si vytvořila vlastní názor.“ Ale opravdu to bylo správné? Nepřehlížela, obvykle tak posedlá státními záležitostmi, mateřské povinnosti? Proč se Marie Amálie obklopovala v Parmě milenci a proč byl Josef tak odhodlaný jít si vlastní cestou?

V každém případě bylo na čase, aby Antoinetta přestala skotačit po zahradách se psy a služebnými.

Psík se obrátil, utíkal k dívkám a radostně štěkal. Služebná ho chytila za řemínek připevněný k obojku a Antoinetta to udělala vzápětí také. Pes se rozběhl pryč, takže teď, když ho obě držely za vodítko, do sebe narazily a rozplácly se jak dlouhé, tak široké na trávníku.

Zvláštní pohled, prolétlo Marii Terezii hlavou. Služebná, mopsík a arcivévodkyně se na zahradě císařského paláce společně válejí na trávě.

Co by dámy a pánové říkali, kdyby jim tuto scénu někdo vylíčil? A možná se to i stane, protože, jak se přesvědčila, špehové jsou úplně všude. Sama měla ve Versailles zvědy, kteří ji ujišťovali, že tam je ze všeho nejdůležitější přísná etiketa. Každý by raději přišel o milenku, než aby spáchal přestupek vůči etiketě. Jeho budoucnost u dvora závisela na zcela bezvýznamných činech a bezstarostně vyřčených slovech.

Marie Terezie zavolala na páže: „Okamžitě ke mně přiveďte arcivévodkyni Antoinettu,“ přikázala.

Dívenka stála před matkou. Marie Terezie si všimla zelené šmouhy na jejích šatech, pokusila se o přísný výraz a pokárala ji: „Nehodí se, aby se rakouská arcivévodkyně válela po trávníku.“

Antoinetta se při té vzpomínce rozesmála. „Byla to obrovská legrace, matko. Mops přede mnou pořád utíká. Tedy ne že by doopravdy utekl, ale chce, abych ho honila, takže…“

Marie Terezie zvedla ruku. „Nepochybuji, že je to zábavné, dcero, ale už jsi ve věku, kdy bys měla mít vážnější starosti než si hrát se psy.“

„Vždycky budu psy milovat,“ prohlásila dívka. „A vždy si s nimi budu hrát, protože, jak víte, matko, psi to zbožňují. Byli by nešťastní, kdyby si s nimi nikdo nehrál. Jsou jako děti a člověk se musí postarat, aby byli šťastní. Jinak by sám byl nešťastný… a pak by byli nešťastní úplně všichni, takže vidíte, že je nesmysl si s nimi nehrát.“

„Dítě, dítě! Kolik ti je?“

„Čtrnáct, ale to jistě víte, matko.“

Čtrnáctiletá dívenka už však nebyla dítě. „Toinette.“

Antoinetta se při zkrácené podobě svého jména půvabně usmála. Císařovna mluvila shovívavým tónem, takže ji ve skutečnosti nehubovala. Antoinetta to ani nepředpokládala. Jen málokdo se na ni skutečně zlobil. Proč by to také dělal? Pokud to záleželo na ní, nikdy nikomu neublížila. Ani ji to nenapadlo. Všichni ji považovali za drahouška a sloužící ji zbožňovali. Když si vzpomněla, že je arcivévodkyně, a chovala se trochu povýšeně, ochotně přistoupili na její hru a dělali přesně to, co si přála. S učiteli to bylo stejné – rychle se naučila, jak se z únavných hodin vymluvit. „Povídejme si o vás,“ škemrala s úsměvem. „Vyprávějte mi o své cestě do Ruska… Anglie… Francie… nebo kamkoli jinam. Vzpomeňte si na dobu, kdy jste byli v mém věku.“ Ohradili se sice, ale dál je přemlouvala, čas vyhrazený k učení příjemně ubíhal a oni byli šťastní, že na ně upírá krásné modré oči, chápavě přitakává, vroucně je objímá štíhlými bílými pažemi a říká jim, že je miluje. I ona tak byla šťastná, protože místo nudného učení prožila příjemnou půlhodinku. Přece kdo se chce učit francouzsky? Takový složitý jazyk! Kdo se chce učit anglicky, což je snad ještě horší? A matematika byla zcela nesnesitelná. Ne, bylo mnohem příjemnější někoho přemlouvat, lichotit mu a cítit se vítězoslavně, protože se šikovně vyhnula nudným slovesům a odporným číslům.

Ani teď nepochybovala, že překoná matčin nesouhlas, stejně jako se jí to dařilo u učitelů.

„To máte tak, matko,“ pravila. „Chvílemi si připadám velice stará.“

„Nejdražší dítě, určitě víš, že nás brzy opustíš.“

„Brzy, matko?“ V modrých očích se objevilo znepokojení. „Ach – brzy ne!“

„Francouzský král rozhodl, že se příští rok provdáš za jeho vnuka dauphina.“

„Příští rok?“ Dívka opět mluvila bezstarostně a poklidně se usmívala. Podle propočtů mladé Antoinetty ji od příštího roku dělila celá věčnost.

„Ach, dítě, čas rychle plyne. Musím tě varovat, abys nás po příjezdu do Francie nezostudila.“

Antoinetta užasle rozevřela oči. Zostudit je? Ona, drahoušek všech, kráska a oblíbenkyně? Nechtěla jet do Francie, ale ani na okamžik ji nenapadlo, že by si tam okamžitě nezískala láskyplný obdiv stejně jako v paláci Schönbrunn.

„Zjistíš, že Versailles se od našeho domova poněkud liší, drahoušku. Lidé tam velmi dbají na obřadnost a od tebe budou očekávat, že se přizpůsobíš tamějším zvykům. Od nynějška spolu musíme trávit víc času. Hodně se toho musíš naučit. Budeme často mluvit francouzsky, protože až budeš jednou francouzská královna, musíš mluvit jejich jazykem jako oni.“ Poslední větu řekla Marie Terezie ve francouzštině a její dcera se nechápavě usmívala. „Rozumíš tomu, ne?“ zeptala se císařovna.

„Vyslovujete moc rychle, matko. My tak rychle francouzsky nemluvíme. A vůbec, nebavme se francouzsky. Přiznávám, že ten jazyk nemám moc ráda. Když si toho máme tolik říct, je mnohem větší legrace mluvit vlastní řečí. V cizím jazyce se musí člověk často zarazit a přemýšlet… a to se mi nelíbí.“

Marie Terezie se tvářila trochu zasmušile. „Je to jen další předmět, který jsme tě nenaučili. V příštích několika měsících musíš jít do sebe. Nejdřív dostaneš nového učitele francouzštiny – Francouze s dokonalým přízvukem. Přestěhuješ se do mé komnaty, abych na tebe mohla dohlížet.“

Dívka se šťastně vrhla matce do náruče.

„Matko, moc se těším, že s vámi budu tak často – to bude úžasné.“

Co mohla Marie Terezie udělat jiného než sklonit hlavu a tu rozkošnou rozesmátou dívku políbit?

Najednou k sobě dceru ochranitelsky přitiskla.

„Svatá Matko boží,“ modlila se tiše, „ochraň mou maličkou. Dohlédni na to, ať ji celý svět miluje… stejně jako její matka.“

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Ludvík XVI.

Marie Antoinetta

Autorčina poznámka

ARCIVÉVODKYNĚ V SCHÖNBRUNNU