E D I C E

MILAN SYRUČEK

V zajetí

džungle

(ukážka)

NEJDELŠÍ VÁLKA

20. STOLETÍ

Copyright © Milan Syruček, 2007, 2013

Cover © Karel Kárász, 2007, 2013

Czech edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2013

ISBN (ePub) 978-80-7425-940-1

ISBN (mobi) 978-80-7425-941-8

ISBN (PDF) 978-80-7425-942-5

Zaveďte tento národ do války a zapomene,

že kdy existovala nějaká snášenlivost…

Bezohledná brutalita prostoupí všechna vlákna

našeho národního života.

Woodrow Wilson při zvolení prezidentem USA v roce 1916

Nedovedu si představit pro Ameriku větší pohromu,

než se v některé z těchto zemí

(Indočíny – pozn. aut.)

silně angažovat v totální válce

Prezident Dwight D. Eisenhower v roce 1954

Abychom Ben Tre zachránili, museli jsme ho zničit

Z hlášení amerického velícího důstojníka

Na úvod

Globální mapa Indočíny

Tato kniha pojednává převážně o třech válkách, které se odehrály postupně na indočínském bojišti ve druhé polovině 20. století, byť jejich kořeny sahaly do podstatně vzdálenější historie. Měly společného jmenovatele. Ze strany Vietnamců to bylo úsilí dosáhnout nezávislosti, nedopustit cizí nadvládu, upevnit vlastní moc v Indočíně a sjednotit svou vlast. Ze strany interventů to bylo úsilí udržet svůj vliv v zemi, nebo alespoň v její části, a zabránit rostoucímu vlivu Vietnamců v oblasti. Studujeme-li však války podrobněji, zjistíme, že se přece jen lišily jak v cílech, tak v prostředcích. Francouzi chtěli navrátit kolonialismus, Američané zadržet komunismus v Asii a prosadit svou demokracii, čínská kárná expedice měla potrestat Vietnamce za operaci, kterou neposvětil Peking.

Nejničivější z těchto tří válek byla americko-vietnamská, tak ničivou válku svět dosud nepoznal. Její územní rozsah byl sice podstatně menší než za první či druhé světové války, ale bylo v ní použito třikrát více bomb než na všech bojištích druhé světové války od Londýna po Tokio. A přesto měla limity, jaké předchozí války nepoznaly: Vojenská rozhodnutí byla neustále podřizována politickým. Obvykle politikové ovlivňovali vznik války a její závěr, ale do vlastních bojů se vojákům nepletli. Samozřejmě existovaly určité výjimky, například osvobození Paříže či obětování varšavského povstání bylo politickým, nikoliv vojenským rozhodnutím. Přesto v Indočíně ovlivňovala politická rozhodnutí mnohem podstatněji vývoj vojenského konfliktu, dokonce průběh jednotlivých bitev.

Indočínská válka nebyla válkou za čistě vojenské řešení, za vojenské vítězství. Měla v ní zvítězit či prohrát určitá ideologie. Snad i proto zde hrála mnohem podstatnější roli občanská, veřejná hnutí, která nevznikala ve válčících zemích, ale mimo ně a do konfliktu vtahovala světové veřejné mínění. Tím ovlivňovala vojenská a politická rozhodování. S takovým jevem jsme se během první či druhé světové války nesetkali. Před sarajevským atentátem sice existovalo mírové hnutí a zaznívaly protesty proti válečným přípravám (Jaures a socialisté), ale všechny pak pohltil válečný vír nacionalismu. Mnozí upozorňovali na nebezpečí fašismu před druhou světovou válkou, ale politikové dospěli ke druhému extrému: Pro vidinu míru nechali Hitlera začít bojovat. Všechna tato hnutí však byla nesrovnatelná s mírovým, protiválečným hnutím, jaké obepnulo svět v protestu proti francouzské a zejména americké intervenci v Indočíně.

Smyslem této knihy bude nejen popisovat jednotlivá válčiště, ale také vysvětlovat tyto a další odlišnosti. Mnohá nepochopení vedla k politickým omylům velkých mocností, počínaje Francií a konče právě Spojenými státy americkými. Nemusely prožít 1. květen 1954 ani tragický 30. duben 1975, kdyby daly přednost realitě před zaslepeností. Francie přehlédla, že odzvonilo éře kolonialismu a boj se měl vést za demokratizaci národního osvobození. Spojené státy ve své světové samospasitelné roli nedocenily, že pro řadu národů je samostatnost důležitější než demokracie. Kdyby alespoň využily těch poznatků, jež posbíralo na šedesát tisíc pracovníků jejich první výzvědné organizace Office of Strategic Services (OSS), roztroušených po celé Asii!

Třicet let americké politiky vůči Indočíně bylo nepřetržitým sledem mylných rozhodnutí na základě mylného hodnocení situace. Právě tento fakt, spíše než skutečná porážka, která se stejně neodehrála na americké půdě, ale tisíce mil od Ameriky, způsobil USA poválečné trauma na dalších třicet let. To je důvodem, proč má smysl znovu se vracet do hořící džungle a hledat stopy tehdejších událostí, jak se skutečně odehrály a nikoliv jen, jak byly většinou zkresleně či neúplně popisovány.

Možná to bude pro mnohé šokující poznávání. Po léta jsme přivykali na oficiální propagandu dělající z vietnamských bojovníků hrdiny bez hany a vady, jakými ani nemohli být, a z amerických padouchů, jakým není ve světě rovno. Po listopadu 1989 jsme zase slyšeli jen o vietnamském komunistickém puči, který po vzoru pražského únorového puče zasadil všem dohodám o demokratické přeměně Vietnamu smrtelnou ránu. Američtí vojáci byli bezelstní hrdinové bojující v džungli i za naši demokracii a svobodu. Samotnou válku podle nové legendy vyhrály sovětské rakety a tanky, jichž se vietnamské ruce téměř nedotkly – asi jako Remkovy ruce přístrojů v sovětské družici, s níž vyletěl do vesmíru.

To vše sice není úplnou lží, ale od skutečnosti je to stejně vzdáleno jako… Jaké přirovnání použít? Maně jsem si vzpomněl na jednu učebnici fyziky, v níž jsem se dočetl, že zvětšit atomové jádro na špendlíčkovou hlavičku je stejně velikostní poměr jako zvětšit tloušťku listu papíru na vzdálenost mezi Zemí a Měsícem. Nechme však ne vždy přesná přirovnání a vrhněme se do oživení prožité historie.

O to se ostatně Američané pokoušeli celé období od konce vietnamské války a činí tak doposud. Vzpomínám si například na duben pětaosmdesátého roku, desáté výročí pádu Saigonu. K tomuto výročí připravila americká televizní stanice CNN živý přenos, který do té doby – a možná i poté – neměl obdoby: Své štáby s desítkami pracovníků, techniků a reportérů rozmístila po celém Jižním Vietnamu od provincie Quang Tri přes Danang, Hué až po Saigon. Živými vstupy připomínali, jak před deseti lety probíhala vietnamská ofenziva a jak to v těch místech vypadá dnes. Do živého vysílání postupně vstupovala jednotlivá stanoviště; to vše se koordinovalo v jednom ze saigonských hotelů, na jehož střeše byly rozmístěny antény a odtud putoval signál do Spojených států. Co vlastně tento program sledoval? Jitřit sotva zahojené rány nebo je naopak zahojit, vysvětlit porážku či naopak změnu americké politiky?

Program CNN jsem nesledoval v Praze, ale v Saigonu, správněji v Ho Či Minově Městě, jak jihovietnamskou metropoli přejmenovali Vietnamci po svém konečném vítězství. Nebyl jsem jen náhodným divákem a posluchačem. Mnohé etapy tohoto konfliktu jsem zažil osobně jako novinář, reportér a komentátor, který měl možnost jak pozorovat válku bezprostředně na indočínské půdě, tak sledovat jednání o ní na mezinárodních konferencích, naslouchat hlasům diplomatů a politiků v zákulisí i široké veřejnosti na nesčetných demonstracích od New Yorku po Paříž. Prošel jsem část proslavené Ho Či Minovy stezky, po níž džunglí proudila severovietnamská podpora partyzánům bojujícím na jihu země. A v době mého prvního pobytu v Kambodži, to bylo ještě na pozvání prince Sihanuka, jsem dokonce dostal tajnou nabídku Američanů, že mě – jako snad jediného novináře z tehdejšího sovětského bloku – zavezou vojenským letadlem do Saigonu, abych jej poznal nejen z pohledu partyzánských podzemních kanálů, ale také z jeho bulvárů, jejichž zamerikanizovaný život kypěl stejně bouřlivě a s přepychem jako v New Yorku, Chicagu nebo Los Angeles. Demonstrace toho, co byli Američané schopni Vietnamu dát. Možná přesněji, kolik dolarů tu byli schopni denně utrácet vojáci, jichž se tu za těch deset let přímé americké intervence vystřídaly téměř tři miliony. Některé odhady hovoří o deseti milionech, berou-li v úvahu i týlové složky, administrativní a jiné pracovníky. O této své zkušenosti jsem dosud z různých důvodů nepsal. Asi také musela uzrát, abych byl schopen znovu se po letech – první moje knížka o Vietnamu Rozpůlený banán vyšla v roce 1973 – vrátit do válečné Indočíny a za pomoci vzpomínek a hory dokumentárních knih se prokousat jedním z milníků dvacátého století. Tehdy jsem ho nazval gordickým uzlem světa.

„Na vietnamské půdě bojovali vojáci deseti zemí a nepřímo, svými dodávkami zbraní, poradci, odborníky a podobně se na ní podílely desítky dalších států. Nepřímo se zde vlastně střetávaly největší mocnosti a mocenská seskupení tohoto světa, bojovalo se tu nejmodernějšími zbraněmi, ale formálně žádná válka vyhlášena nebyla. Přitom intenzita vojenských akcí přesahovala v mnoha směrech intenzitu bojů za druhé světové války.“ Vietnamský konflikt zaměstnával politiky na celém světě, provokoval veřejné mínění celého světa, zachvěl prezidentskými posty, stabilitou dolaru, v řadě zemí vyvolal výraznější dělítko než kterákoliv jiná politická otázka. Není divu. Američané do bojů nasadili nejmodernější techniku, vynaložili v přepočtu deset dolarů na každý dolar ztráty způsobené protivníkovi. Na druhé straně zase Vietnamci například vyhloubili přes 40 000 kilometrů tunelů, obrazně řečeno, podtunelovali celý rovník, aby nakonec svou vítěznou vlajku vztyčili nad budovou amerického velvyslanectví v Saigonu. Pro Spojené státy to bylo téměř totéž, jako by ji vztyčili nad Kapitolem nebo Bílým domem. V Indočíně docházelo ke zvěrstvům, která v mnohém převyšují případy, za něž haagský mezinárodní tribunál rozdává nejtvrdší tresty. Tak masové bombardování – tři tuny na jednoho obyvatele v Laosu a Kambodži – dovádělo obyvatele k tomu, že pak z psychického šoku sami páchali násilí. Na soukmenovcích. Američtí piloti ničili na dálku a byli nedosažitelní. Jedny zločiny provokovaly další zločiny, až se zabíjení stalo stejnou součástí každodenního života, jakou je spánek, strava a stolice.

Tato válka odhalila nesmyslnost mnohé údajné smysluplnosti. Už proto stojí za to vrátit se o pár desítek let zpět a znovu projít mnohým hořkým poznáním, tak jako se neustále vracíme k troskám Titaniku, abychom se pokusili odhalit hloubku jeho tragédie a smysl pokořené lidské pýchy. Neboť i s tím se tu shledáváme. A kdyby to nebylo k ničemu jinému než k tomu, abychom si připomněli, proč muselo v indočínské džungli zahynout na šedesát tisíc Američanů, na tři miliony Vietnamců, sta tisíce Kambodžanů a Laosanů a předtím i tisíce Francouzů, a tím snad i částečně vykoupit zbytečnost jejich oběti, tak to možná stojí za to.

Můj problém teď spočívá v tom, že mám pod rukama tisíce údajů, příběhů, stovky rozhovorů, komentářů a úvah a z nich se chci pokusit shrnout to nejpodstatnější. Ostatně, i každá jednotlivá bitva má tolik příběhů, kolik se jí zúčastnilo vojáků. Ale ty příběhy nezajímají nikoho, kdo je neprožil, tak jako po Napoleonově porážce u Waterloo nikdo nezkoumal osudy těch, kteří zůstali ležet na bojišti. Důležitý byl výsledek a jeho důsledky. Evropu tehdy ovlivnily na sto let. Troufám si říci, že indočínské války a jejich důsledky přežijí v podvědomí i generace synů a dcer těch, kteří jimi byli bezprostředně poznamenáni.

Pojem Indočína zavedli až Francouzi. Do koloniální éry se všechny tři země vyvíjely jinými směry a s jinými vlivy, také mají rozdílné geografické a demografické podmínky. Ve Vietnamu se bez ohledu na válečné ztráty (odhad je tři miliony obětí) počet obyvatel zvýšil ze zhruba 35 milionů v roce 1945 na současných 80 milionů žijících na 331 000 km˛. V Laosu počet obyvatel nemůžeme srovnávat, protože je znám jen údaj z roku 1996: pět milionů lidí žijících na ploše 236 800 km. V Kambodži žilo po druhé světové válce 4,6 milionu obyvatel na ploše 180 000 km˛. Na počátku Pol Potova režimu v roce 1975 jich bylo 6,5 milionu, po jeho pádu opět méně než čtyři miliony, ať už zahynuli nebo emigrovali. Nyní se jejich počet odhaduje na 8 milionů.

Dodnes mají obyvatelé desítek národností těchto zemí odlišný způsob života, mentalitu, rozdílné náboženství, jazyk a dokonce i písmo, přestože je Francouzi téměř na sto let spojili v jeden politický celek. Ten přežil – alespoň spojeneckými svazky – pád kolonialismu ze dvou důvodů: Zrodil se společný odboj proti novému agresorovi – Američanům a vietnamské vedení, či alespoň jeho část, ucítila příležitost, jak ovládnout celou oblast.

Američané, místo toho, aby se poučili z chyb Francouzů, připustili, aby ideu si svobody a nezávislosti vetkli ve svůj štít komunisté, byť se jí v praxi nedrželi. K protiamerickému odboji se vedle komunistů připojili zapřisáhlí antikomunisté, protože pro ně byla nezávislost země cennější než ideologie. Byli ochotni uzavírat s komunisty dočasná příměří, než se ti sami rozdělili a bojovali mezi sebou, jak o tom svědčil příklad vietnamské invaze do Kambodži v prosinci 1978 či čínské do Vietnamu v roce 1979.

Může být názornější příklad gordického uzlu světa než právě Indočína? I proto stojí za to, abychom tuto kapitolu světových dějin, u nás už polozapomenutou či skoro zapomenutou, znovu otevřeli a prolistovali jí. Nikoliv, abychom rány jitřili, ale nezpůsobovali nové, jako se to děje v Iráku, hrozí v Íránu a může se objevit kdekoliv jinde.

Pokusím se zrekapitulovat průběh indočínských válek tak, jak na sebe navazovaly, jak se také stupňovala americká angažovanost, která zasáhla všechny tři indočínské země – někdy postupně, někdy souběžně. Také odboj v těchto zemích proti intervenci byl někdy koordinovaný a někdy zcela samostatný podle toho, jak jeho představitelé spolupracovali či naopak se dostávali do rozporů, a jak se do toho všeho prolínaly historické, národní, kulturní, náboženské, mentální a další zvláštnosti. Nakonec se pro mne ukázalo zcela neschůdným držet se přísně chronologie. Ostatně, toto líčení není detektivkou, kde viník je znám až na posledních stránkách. Všichni v podstatě víme, jak vše probíhalo a jak to skončilo. Proto jsem si dovolil spíše se držet jistých tematických okruhů, podat ucelený obrázek dílčích celků, z nichž je jako z mozaiky možné sestavit konečný obraz. Děje se tedy prolínají stejně tak jako jednající osoby. Ale zdá se mi, že tak to bude pro čtenáře méně zavádějící. Vývoj v jednotlivých zemích neměl stejnou dynamiku a sledovat jej společně jen na základě historické posloupnosti by mi neumožnilo šíře objasnit ta specifika, která jsou méně známá.

Smysl celé knížky vidím právě v tom, abych popsal, pokud to umím, co o této válce nevíme nebo známe jen útržkovitě, zkresleně, než abych pouze rekapituloval tok událostí. Omlouvám se, že se proto někdy opakuji, ale činím tak co nejméně a jen potud, pokud si myslím, že by čtenář mohl ztratit souvislosti. Ale přiznám se, že ač se indočínskou problematikou zabývám stejně tak dlouho, jak trvala indočínská válka, nově a nově objevená fakta a souvislosti mě znovu natolik strhávala do svého víru, že jsem psal knížku jedním dechem stejně tak, jako jsem pročítal nově získané prameny. Snad bych se k tomu jako autor neměl přiznávat, ale činím tak, protože vím, že zde shromážděná poslední fakta zdaleka nejsou těmi posledními, která se o indočínských válkách objeví.

Situace ve Vietnamu na přelomu let 1953-54

I.

První

indočínská

válka: Francie

ROZHODUJÍCÍ BITVA

V celém údolí se doslova otřásla zem. Do vzduchu vylétly stovky kubíků zeminy, hořely bunkry, ozývaly se výkřiky raněných. Dělostřeleckou palbou začal finální vietnamský útok.

Psal se 13. březen 1954 a čas v údolí Dien Bien Phu ukazoval 17 hodin. Vietnamští dělostřelci potřebovali poslední sluneční paprsky, aby se přesně zaměřili a mohli poté, už kryti tmou před leteckými útoky, ostřelovat francouzské bunkry a zákopy.

Úvodní dělostřelecká palba trvala půl druhé hodiny. Vyřadila mnoho důstojníků a vojáků, pět děl velkého kalibru, pět letadel, sklad pohonných hmot, poškodila francouzské spojovací zákopy. Pevnost Beatrice byla vážně poškozena a bylo přerušeno její spojení s velením.

„Ihned po palbě jsme zahájili útok na tuto pevnost a zlikvidovali dvě ohniska odporu, o třetí jsme museli bojovat dalších pět hodin. Zabili jsme 300 nepřátelských vojáků a 200 zajali,“ vyprávěl mi Dam Quang Trung, bývalý zástupce velitele 312. uskupení, v době mé návštěvy v roce 1984 velitel 1. vojenského okruhu. Vietnamci útočili v „lidských vlnách“, do půlnoci dobyli Beatrici 1 a 3, ráno zbytek. Tak jim to radili dva čínští generálové, kteří byli přímo na velitelském stanovišti.

Velitel francouzské posádky generál de Castries se nesmířil se ztrátou své nejlepší strategické pevnosti a následující den tam poslal prapor vojáků a pět tanků. Pevnost zpět nedobyli a vrátili se s velkými ztrátami. Proto generál žádal velení v Hanoji o posily, a tak odpoledne dorazil prapor parašutistů jihovietnamské armády.

To už Vietnamci připravovali útok proti další pevnosti – Gabrielle. Tentokrát na ni nezaútočili hned po první dělostřelecké přípravě, ale zopakovali ji ve dvě hodiny ráno a pak ještě znovu o dvě hodiny později. 877 obránců kladlo zuřivý odpor, pevnost padla až v sedm ráno. Z francouzské posádky bylo zabito 501 mužů, 221 bylo raněno a zajato, zbytek utekl. Opakovaný útok parašutistů byl odražen.

„Francouzi byli překvapeni přesností našeho dělostřelectva,“ vzpomínal Dam Quang Trung. „Velitel francouzského dělostřelectva Piroth byl přesvědčen o své nadřazenosti, protože tomu tak až dosud bylo. Ale tady Francouzi vypálili 30 000 granátů a nezasáhli ani jeden náš kanón, zatímco naše sto pětky působily nepříteli značné ztráty. Takové ponížení nesnesl a 15. března v poledne se zastřelil.“ Thajští bojovníci ve francouzských službách v pevnosti Anne-Marie se dokonce vzdali bez boje. Ale vietnamské ztráty byly značné. Do 17. března bylo vyřazeno 9000 Vietnamců, z toho 2000 padlo. Proto se generál Giap rozhodl dále neposlouchat rady čínských poradců a více šetřit síly. Přestaly útoky v lidských vlnách, ale začaly se hloubit tunely a kopat zákopy k francouzským pozicím.

Když jsem mluvil s Francouzi, kteří přežili tyto boje, vyprávěli mi, jak je zaskočila nepřátelská taktika. Nikdo z nich nepočítal s tím, že budou Vietnamci schopni vykopat dvě stě kilometrů zákopů a stovky metrů podzemních chodeb, jimiž se pak budou dostávat k jednotlivým pevnostem, dokonce až do středu tábora. Také sama taktika útoků byla jiná, než na jakou se cvičili Francouzi. Například Francouzi si vybírají terén tak, aby útok mohl směřovat svrchu dolů, ale Vietnamci zásadně útočili naopak, aby proti obloze lépe viděli cíle své palby. Francouzské vojáky šokovalo, že již týdny před generálním útokem vždy v 17 hodin dělostřelecký granát přesně zasáhl cíl, například letadlo připravené k odletu. Vojáci to záhadné dělo nazývali „canon jap“ a průzkumná letadla i hlídky jej vyhledávaly marně. Až po bojích se dověděli, že to totiž nebylo jedno dělo, ale na vybrané cíle se postupně zaměřovaly vietnamské houfnice. Během bojů byla neobvyklá jejich přesnost: z 20 střel 18 přímých zásahů.

Tyto první vietnamské úspěchy podlomily do jisté míry francouzskou morálku. Vojáci začali dezertovat, zejména se to týkalo Vietnamců bojujících v řadách Francouzů, kteří je s opovržením nazývali „krysy z Nam Youmu“. Únava dosedla i na velitele – de Castries později sdělil, že nespal tři dny a tři noci. Požádal o podporu a z Hanoje mu poslali 6. parašutistický prapor v čele s Bigeardem, který byl považován za jednoho z nejlepších velitelů, vždy byl posílán na nejtěžší úseky.

Ale zdaleka to ještě nebyl konec. Vietnamcům se pouze otevřela cesta do centra údolí, které však bylo dobře opevněno a kde byla soustředěna většina vojáků a techniky. Zbývala také řada pevností – Dominique, Eliane, Huguette, Beatrice… Vietnamci se snažili dobýt právě první dva bunkry. Mohli by tam přemístit svá děla a lépe odsud odstřelovat letištní plochu. Na ni stále ještě přilétaly – byť se značnými ztrátami – nové posily. Poslední letadlo, které v Dien Bien Phu přistálo, byla Dakota Delta Coca 434. Stalo se to 27. března. Už však nedokázalo vzlétnout a jeho pilot Blancher a letuška Geneviéve de Galardová byli nakonec s ostatními vojáky zajati.

Dne 16. března 1954 posílila Bigeardova jednotka obranu celého tábora

De Castries několikrát přešel do nečekaných protiútoků a skutečně Vietnamcům způsobil značné ztráty. Snad nejodvážnější protiútok zorganizoval Marcel Bigeard se svými výsadkáři. 28. března v pět hodin ráno shromáždil pod pevností Huguette ve vší tichosti 1/2 REI. Přesně v šest ráno zahájilo 36 děl a minometů ráže 120 mm palbu. Po půl hodině přebírají jejich roli minomety 81 mm a letadla bombardující pozice vietnamského protiletadlového dělostřelectva, jež byly cílem tohoto útoku. Po této přípravě nastupují Francouzi do útoku. V čele běží četa poručíka Le Vigourouxe, Bigeardova žáka ze Saint Cyr. Svému učiteli skutečně ostudu neudělal. Vedl své vojáky k útoku i v době, kdy už Vietnamci křížovou palbou kosili ostatní čety. Francouzi netušili, že zde budou přečísleni dokonce v poměru 1:4! Přesto poručík se svou četou nakonec dosáhl cíl. Právě ve chvíli, kdy svému veliteli a učiteli podal hlášení, že úkol splnil, padl. Zastřelil jej kulomet z posledního hnízda, které ještě nestačili zdolat. Spolu s ním padli i všichni vojáci z jeho čety. Francouzi tuto bitvu ocenili jako své vítězství.

Celkový pohled na rozmístění francouzských pevností v Dien Bien Phu.

Protiletadlová děla však stejně nezlikvidovali, a tak už na letišti žádné letadlo nepřistálo, další pomoc byla shazována padáky. Protože se piloti báli sestoupit pod 3000 metrů, dostávala se značná část nákladů do vietnamských rukou. Během bojů poslali Francouzi do údolí celkem 55 753 parašutistů, více než tisíc denně. Tito vojáci však spíše nahrazovali ztráty, než že by znamenali citelné posílení. Někteří francouzští historikové uvádějí, že Vietnamci ze své strany zmobilizovali na sto tisíc bojovníků. To se však nezakládá na faktech, nebylo by možné je ani plně zásobit. V týlu byla sice připravena záloha, ale ta musela zabezpečovat komunikace. Nosiči zajišťovali dopravu, ale bojů se nezúčastňovali. Neznám přesně, kolik kilogramů materiálu počítalo vietnamské vedení denně na každého vojáka. U Francouzů to bylo 12 kilogramů, později u Američanů 37 kilogramů.

Údolí Dien Bien Phu bylo zvrásněno četnými pahorky, které Francouzům sloužily jako základna pro vybudování jednotlivých pevností.

Pevnost Huguette.

Těžko se mi popisují všechny podrobnosti, které mi vyprávěli tehdejší bojovníci z obou stran. Je složité vylíčit průběh bojů těm, kteří nikdy neviděli bojiště tak vzdálené jakýmkoliv našim představám. Kdybych se zde neprocházel, sotva bych si dovedl představit, co znamenalo vykopat během pár dní kolem centrálního francouzského tábora zákopy v délce sto kilometrů. Za těžkých klimatických a terénních podmínek, během neustálé dělostřelby a leteckých náletů.

Také na vietnamské straně rostly ztráty a šířila se únava. Naopak Francouzi věděli, že jsou sevřeni v pasti a bojovali za své holé životy. Když vydrží do druhé poloviny května, tropické deště znemožní Vietnamcům pokračovat v boji a budou se muset stáhnout. Vydržet do 20. května – to byl konkrétní motiv jejich odporu. Jeden z bojovníků na francouzské straně, Erwan Bergot, který později vydal své vzpomínky, napsal, že „snad nikdy v historii se neodehrávaly tak těžké boje. Například bitva o vrcholek č. 5 trvala sto sedm hodin…“

Francouzský velitel generál Navarre zesílil podporu Dien Bien Phu. Letectvo provádělo v průměru dvě stě letů denně. Přiváželo zásoby a bombardovalo vietnamské komunikace a dělostřelecká postavení. Shazovalo nejen bomby, ale například i hřebíky, které zraňovaly nohy nosičů a ničily pneumatiky aut. De Castries žádal o 300 tun materiálu denně, ale dostával jen polovinu – ostatní padalo do rukou Vietnamců.

Table of Contents

Titulná strana

Na úvod

I. První indočínská válka: Francie

ROZHODUJÍCÍ BITVA

FRANCIE ŽÁDÁ O POMOC

JAK SE ZRODIL VIET MINH

II. Druhá indočínská válka: USA

PŘÍCHOD AMERIČANŮ

ZAČÁTEK NEVYHLÁŠENÉ VÁLKY

VYHLÁŠENÁ VÁLKA

CESTA K MÍRU

III. Třetí indočínská válka: Čína

DVA SOUSEDI SI UDĚLILI LEKCI

ČÍNA JAKO SPOJENEC I PROTIVNÍK

ZEMĚ MILIONU SLONŮ

ZROD A ZÁNIK ANGKORSKÉ ŘÍŠE

IV. Vůdce dvaceti jmen

Přílohy

JAK SE MLUVILO