(ukážka)

JOTA / 2013

Původní anglické vydání The Artful Universe Expanded, Second Edition, vyšlo v roce 2011. Tento překlad vznikl ve spolupráci s Oxford University Press.

The Artful Universe Expanded, Second Edition was originally published English in 2011. This translation is published by arrangement with Oxford University Press.

Copyright © John D. Barrow, 2005

Translation © Martin Krejza, 2013

© Nakladatelství JOTA, 2000, 2013

ISBN 978–80–7462–333–2

S díky věnováno WJT

T. S. Eliot jednou nastupoval do londýnského taxíku, když tu ho řidič oslovil: „Vy jste T. S. Eliot.“ Udivený básník se zeptal, jak to ví. „Ale,“ odvětil řidič, „mám na známé osobnosti nos. Tuhle večer jsem vezl Bertranda Russella a zeptal jsem se ho: ‚Lorde Russelle, o co vlastně jde?‘ A on mi na to, představte si, nedokázal odpovědět.“

JOHN NAUGHTON

OBSAH

Předmluva k českému vydání (2013)

Předmluva autora

Předmluva k novému vydání

1. Neuvěřitelné příběhy

2. Vliv evoluce

Pokoj s vyhlídkou: otázky perspektivy

Hlavolamy: deformace myšlení a prostoru

Dědicové: adaptace a evoluce

Po věži babylonské: lingvistická odbočka

Smysl pro realitu: evoluce duševních obrazů

Péče o malou planetu a její údržba: kosmická ekologie

Duha přitažlivosti: z čeho je utkán svět

Kronika ohlášené smrti: o smrti a nesmrtelnosti

Lidský faktor: světlo v temnotách

Jeden svět nestačí: velká iluze

3. Velikost, život a krajina

Křehká rovnováha: vesmírná vyrovnanost

O myších a lidech: život na Zemi

Zubaté ostří: živé fraktály

Dvojstranné dohody: smysl pro křivky

Fraktální expresionismus: podivuhodný případ Jacka Odkapávače

Vojna a mír: velikost a kultura

Daleko od hlučícího davu: velikost populací

Nebezpečné známosti: komplexita, mobilita a kulturní evoluce

Novinky ze sítě: rozvětvování

Prostředníci: hrátky s panem průměrným

Sokové: evoluce spolupráce

Tajná zahrada: krajinářské umění

Postavy v krajině: dilema počítačového umění

Děti půlnoci: první pohled na hvězdy

4. Nebe a Země

Soumrak dne: rytmy života

Říše slunce: proč máme roční období

Extrasolární planety: případ vesmírné předpojatosti

Hrst prachu: do hlubin Země

Oblázek na obloze: Měsíc nad námi

Tma o polednách: zatmění

Vesnický mlýn: putující Polárka

Papírový měsíc: jak řídit chaotické planety

Mars v tvých očích: přišli z vesmíru

Anarchista Čtvrtek: původ týdne

Cesta dlouhým dnem do noci: původ souhvězdí

Studie v šarlatové: původ barevného vidění

Vyplouváme: tak to na tom světě chodí

5. Přírodopis hluku

Klub podivných živností: zvukové krajiny

Rozum a cit: otázka načasování

Doprovodná hudba: neškodný vedlejší produkt?

Hra se skleněnými perlami: hudba sfér

Mechanické piano: poslouchání po číslech

Zvuk ticha: dekompozice hudby

Hra na imitaci: neinventarizovatelnost

Zvuk hudby: slyšení a poslouchání

Dobrodružství Rodericka Randoma: bílý šum, růžový šum a černý šum

6. Dobrý konec vše napraví

Bibliografie

Copyright k obrazovým materiálům

Barevná příloha

Předmluva k českému vydání (2013)

Ještě na počátku novověku se občas objevovaly v evropské historii renesanční osobnosti, schopné svým dílem pojmout vědu, techniku i umění. Typickým představitelem této nevelké hrstky géniů byli například Leonardo da Vinci (1452–1519) a Johann Wolfgang Goethe (1749–1832), ale už minulé století takto univerzálním osobnostem jakoby odzvonilo. Věda se rozrostla natolik, že to nutně vyžaduje čím dál užší specializaci a s tím související obecnou nesrozumitelnost. Rovněž umění se ve svých nejnovějších výbojích stále více vzdaluje obecnému pochopení – málokdo dokáže opravdu s porozuměním naslouchat soudobé vážné hudbě, ocenit soudobé obrazy a jiné výtvarné projevy nebo číst současnou beletrii a poezii. Většina se proto spokojuje s náhražkami v podobě nejrůznějších odrůd pop-artu či pop-music a zájem o přespříliš složitou moderní vědu nahrazuje příklonem k nejrůznějším pavědám, jež po staletích opět jakoby povstávají z popela. Koncem padesátých let minulého století napsal britský fyzik, spisovatel a vědecký manažer Charles P. Snow (1905–1980) pozoruhodný esej Dvě kultury a vědecká revoluce, v němž velmi trefně pojmenoval podstatu problému a pozastavil se nad pozoruhodnou nevyvážeností ve vztahu veřejnosti k vědě a umění. Většina lidí se totiž za svou neznalost vědecké kultury pranic nestydí, zatímco k neznalostem kultury umělecké se většinou nepřiznává; lidé mají pocit, že kdyby nebyli umělecky kulturní, tak by si ve společnosti zadali, kdežto vědecká negramotnost je společensky zcela únosná. Každý z nás si nepochybně vzpomene na řadu celebrit, které se v rozhlase či televizi ochotně a dokonce s jistou okázalostí vyznávají z toho, jak jim ve škole nešla matematika či fyzika a jak nemají nejmenší tušení o tom, kterak funguje rádio nebo televizor, o mobilním telefonu či navigaci GPS nemluvě.

Snow své úvahy dále rozvíjel a budil tím na jedné straně nadšení a na druhé straně ostrou kritiku. Jeho kvalifikace však byla v dané otázce nesporná. Vynikl totiž jako molekulový fyzik na prestižní univerzitě v britské Cambridgi, pracoval však posléze i jako vědecký administrátor a poradce britské vlády a současně prakticky celý život psal výtečnou beletrii i literární kritiky. Znal proto důvěrně silné i slabé stránky kultur na obou březích meandrovitého toku lidského poznání a usiloval o syntetickou třetí kulturu, která by lidstvu přinesla uspokojení, po němž intuitivně toužili již starověcí myslitelé. Není zajisté náhodou, že v poslední třetině 20. století se tyto syntetické tendence setkaly s příznivou odezvou velkých přírodovědců, především fyziků či kosmologů. Prvotřídním vědcům totiž snad více než komukoliv jinému vadí, že se naše poznání atomizuje, neboť si uvědomují, že příroda, jejíž jsme součástí, je jen jedna. Proto věří, že ji lze popisovat – a snad i pochopit – jedním univerzálním způsobem. Dějiny přírodovědy nedávno skončeného století jim ostatně daly za pravdu, když vcelku nečekaně a neúmyslně se začaly slévat protiklady, jako je částicová fyzika na straně jedné a kosmologie na straně druhé, či molekulová genetika s grandiózní koncepcí evoluce života na Zemi. Čím dál tím zřetelněji vidíme, že k pochopení chování lidí, Země i vesmíru potřebujeme paradoxně zkoumat co nejpečlivěji nejdrobnější stavební kamínky hmoty a nejnepatrnější záchvěvy lidského vědomí.

Jasnozřiví fyzikové, jako byli Albert Einstein (1879–1955) či Werner Heisenberg (1901–1976), byli mezi prvními, kdo věnovali nemalé úsilí hledání unitární teorie, jež by překlenula všechny dílčí výsledky matematiky, fyziky, chemie a biologie. Ačkoliv oni sami úspěchu nedosáhli, naznačili tak problém, který bude patrně ústředním tématem přírodovědy století současného. Spolutvůrce podivuhodného světa kvantové mechaniky Werner Heisenberg si zřetelně uvědomoval, jak se tento program dotýká i moderního umění, když napsal: „Obtížněji posoudit je občas vyslovovaný názor, že abstraktnost moderního umění má podobné příčiny jako abstraktnost moderní přírodovědy, a že je s ní nějak obsahově spřízněna. Je-li zde toto srovnání oprávněno, pak znamená: moderní umění získalo možnost zobrazovat a zviditelňovat další obsáhlé souvislosti, které dřívější umění nedokázalo vyjádřit, jenom proto, že se zřeklo bezprostředního sepětí se smyslovým zážitkem. Moderní umění umí reprodukovat jednotu světa lépe než umění starší. Zda je toto pojetí správné, nejsem schopen rozhodnout.“ Připomeňme, že zcela nečekaně se už v minulém století vynořilo nové kritérium správnosti vědeckých koncepcí, totiž jejich elegance nebo chcete-li krása. Ukázalo se totiž, že lepší vědecké teorie bývají bez výjimky ty, které jsou krásnější, jakkoliv je pojem krásy vědecky zdánlivě neuchopitelný a zvykli jsme si jím poměřovat spíše díla umělecká. Koperníkova heliocentrická domněnka překonala Ptolemaiovu geocentrickou nikoliv proto, že snad byla v lepším souladu s astronomickými pozorováními té doby, ale prostě proto, že ošklivou změť epicyklů a deferentů nahradila elegantní geometrickou soustavou soustředných kružnic. Ti, kdo podrobněji studovali Einsteinovu obecnou teorii relativity, hýří superlativy, když se jim vyjeví skrytá matematická krása Einsteinových rovnic pro gravitační pole. Neznám ostatně lepší definici krásy, než kterou podali renesanční myslitel přelomu 16. a 17. století Francis Bacon (1561–1626) a již zmíněný Werner Heisenberg: „Krása je pravý soulad částí navzájem a s celkem, který má v sobě jistou podivnost.“ Jestliže někdo ze soudobých myslitelů dokazuje svým dílem, že ví, o čem je zde řeč, pak je to právě autor knihy, kterou teď otvíráte. John Barrow (*1952) je úspěšným badatelem v oboru kosmologie a působí jako profesor aplikované matematiky a teoretické fyziky na univerzitě v britské Cambridgi. V posledních letech získal za svou vědeckou i popularizační práci dvě mimořádně prestižní ocenění, a to Cenu Templetonovy nadace (2006) za publikace o chápání zákonitostí vesmíru člověkem, což dává podněty pro rozvoj vědy i náboženské víry, a dále Faradayovu cenu londýnské Královské společnosti (2008) za svůj přínos pro sdělování výsledků vědeckého poznání širší veřejnosti. Jeho záběr totiž přesahuje rámec jedné přírodovědecké disciplíny, neboť věnuje velkou pozornost i obecnějším problémům přírodních věd a filosofii vědy. Publikoval v r. 1988 společně s americkým fyzikem Frankem Tiplerem monografii o antropickém kosmologickém principu a dále řadu mimořádně populárně-vědeckých úspěšných knih, věnovaných nejrůznějším aktuálním otázkám částicové fyziky, astronomie i kosmologie, zvláště pak vyhlídkám na vytvoření unitární teorie („teorie všeho“), principu zachování parity a problematice nekonečna. Do češtiny, resp. slovenštiny byly postupně přeloženy jeho knihy Původ vesmíru (1996), Teorie všeho (1996), Pí na nebesích (2000), Konstanty přírody (2005), Teorie ničeho (2005), Kniha o nekonečnu (2007), Nové teorie všeho (2008), Vesmírná galerie (2011) a Sto důležitých věcí, které nevíte (a ani nevíte, že je nevíte) (2013), takže už jen samotný výčet těchto titulů svědčí o naprosto mimořádných schopnostech autora vysvětlovat obtížné partie moderní astrofyziky, teoretické fyziky a kosmologie širšímu okruhu zájemců o přírodní vědy.

Pokud byste zmíněné knihy porovnali se spisem, jehož druhé rozšířené vydání právě držíte v rukou (1. vydání vyšlo v češtině v r. 1999), zjistíte, že tentokrát jde o úplně nový žánr, snad nejbližší Snowově hypotetické „třetí kultuře“. Autor zde totiž sebevědomě a s nadhledem překračuje neustále oběma směry hranice mezi oněmi dvěma kulturami a v hraniční oblasti se pohybuje s neobyčejnou lehkostí a důkladnou znalostí obou břehů. Nechci rozhodně předstírat, že jde o snadné čtení. Probíraný problém patří – jak patrno – k těm nejobtížnějším, jež dnes umíme zformulovat, a autor své čtenáře rozhodně nešetří. Ti, kdo však vytrvají, budou odměněni skvělým rozhledem, asi jako alpinista, který po namáhavém výstupu stane na vrcholku dosud nezlezené velehory. Jde vpravdě o hodokvas myšlenek, vybraných z děl klasiků i soudobých tvůrců – v knize zaznívají hlasy osobností tak rozdílných epoch a zaměření, jako Aristoteles a Jean Piaget, Pythagoras a Alfred Wallace, Mozart a Kurt Gödel, Blaise Pascal a Maurits Escher, Isaac Newton a Benoît Mandelbrot, Immanuel Kant a Noam Chomsky.

Druhé vydání, které v originále vyšlo v r. 2005, autor rozšířil o řadu nových témat, jak je přinesl rozvoj astronomie v rozmezí desíti let od původního rukopisu. Prof. Barrow zde přidal hluboké úvahy o dnes tak populárních domněnkách o nezávislé existenci mnoha vesmírů (multiversum), problémech souměrnosti ve fyzice a kosmologii, aplikacích fraktálů, metabolismu živočichů v závislosti na jejich hmotnosti, resp. o vztahu mezi hmotností těl a hmotností mozků zvířat i různých vývojových typů člověka, o historických i současných předsudcích o životě na Marsu a zejména o lekci, kterou nám uštědřila příroda, když se postupně dozvídáme o neuvěřitelné různorodosti extrasolárních planet a planetárních soustav. Nesmírně cenné pro současné postmoderní spekulace o povaze vědy jsou i autorovy úvahy o matematice, jež se čím dál tím více jeví jako naprosto znamenitý objektivní nástroj pro poznávání fundamentálních vlastností vesmíru.

Způsob, jímž autor předkládá otázky o vztahu vědy, umění a lidské duše, je však fakticky populární – byť bez sebemenšího podbízení čtenářově pohodlnosti – a hlavně překvapivě nadčasový. Ačkoliv od dokončení anglického originálu uplynulo již osm let (a to je v současné vědě doba docela dlouhá), necítil jsem potřebu vlastní Barrowův text doplňovat o nejnovější objevy fyziky či kosmologie. Svědčí to o vynikajícím úsudku autora, pokud jde o trendy vědeckých proměn; přes nesporně vzrušující úspěchy přírodovědy stojíme na prahu nového tisíciletí teprve na začátku dlouhého, avšak nesmírně dobrodružného putování krajinou plnou kouzel a nečekaných překvapení.

Praha, duben 2013

JIŘÍ GRYGAR

Předmluva autora

Věda a umění jsou dvě věci, které jsou jedinečně lidské. Svědčí o touze nahlédnout za hranice viditelného. Představují vrcholné úspěchy objektivního i subjektivního pohledu na svět. A třebaže vycházejí z téhož zdroje – pečlivého pozorování okolí –, dávají vzniknout rozdílným teoriím o světě: jaký je jeho význam, jaké jsou jeho skutečné vnitřní vazby a co bychom měli považovat za důležité.

Cesty umění a vědy se rozdělily. Jak věda slavila stále nové úspěchy při vysvětlování viditelného pomocí neviditelných zákonů přírody, stávalo se umění stále subjektivnějším, metaforičtějším a vzdalovalo se realistickému znázorňování. Vydalo se zkoumat jiné světy a na vědě nechalo, aby se zabývala tímto. Při uměleckém vnímání jde však o více než jen o vnímání umění. Věda může objasnit naše sklony k umělecké tvorbě. A naopak, rostoucí fascinace vědců plody uspořádané komplexity ve všech jejích podobách by je měla přiblížit tvořivému umění, které nabízí mimořádné příklady strukturované spletitosti. Tato kniha je pokusem podívat se očima vědce na několik věcí, které se obvykle nacházejí mimo zorný úhel vědy. Věcí, které jsou spíše obdivovány než objasňovány.

Nyní je v módě životní prostředí. Měli bychom se tedy pokusit porozumět i tomu, jak se do našeho vědomí a našeho těla vtiskuje kosmické prostředí a vytváří v nás struktury, fascinace a sklony. Astronomové vyzkoumali, že žijeme ve vesmíru, který je velký a starý, temný a chladný; stejně by to ale nemohlo být jinak. Uvidíme totiž, že tyto strohé skutečnosti vesmírného života jsou nevyhnutelné, má-li vůbec být vesmír prostředím příznivým pro život. A z těchto vlastností vytvářejících podmínky k existenci života plyne konkrétní způsob vnímání vesmíru, jejž máme pravděpodobně společný se všemi jeho pozorovateli, ať už je to kdokoli. Budeme zkoumat některé způsoby, jimiž stavba vesmíru ovlivňuje naše chápání kosmu, uvažování o něm, budeme zkoumat, jaký nečekaný metafyzický dopad by mohl mít objev mimozemského života, jak rysy nutně patřící k planetě vhodné pro život ve svém důsledku ovlivňují stavbu a chování živých organismů a jak hvězdy a obloha, překryty vrstvami našich interpretací, ovlivnily naše pojetí času a determinismu. Naše zkoumání nás zavede na nečekané odbočky, kde budeme uvažovat o tom, jak naše minulé prostředí utvářelo různá pojetí vhodných prostředí, která zpětně ovlivňují naše umělecké hodnocení krajiny. Tak se dozvíme nové skutečnosti o našem nejednoznačném postoji k uměleckým dílům vytvořeným pomocí počítače a dospějeme k dávné otázce, zda je počítačové umění skutečným uměním. Uvidíme rovněž, proč vznikají přirozené barvy a jak se podílely na utváření barevného vidění živých bytostí a ovlivnily symbolické užití barvy v moderním umění a společnosti. Pak se od obrazu obrátíme ke zvuku, abychom zauvažovali nad původem hudby. Hudba má schopnost působit na lidské emoce tak jako žádný jiný druh uspořádané komplexity. Při zkoumání jejích zdrojů a struktury nalezneme fascinující důkazy existence společného základu veškeré hudby, z níž mohou lidé mít požitek, který spojuje ji i nás s celkovým uspořádáním našeho prostředí.

Antropologie a společenské vědy tradičně silně zdůrazňovaly rozmanitost lidské umělecké a společenské aktivity, ale z velké části přehlížely společné rysy existence, které vycházejí z univerzality našeho kosmického prostředí a nezbytných rysů, jež musí systémy vytvářející podmínky k existenci života vykazovat. Tak jako se věda příliš dlouho zaměřovala téměř výhradně na pravidelnost a jednoduchost světa na úkor nepravidelnosti a složitosti, tak se naše uvažování o umění příliš oddávalo rozmanitosti a nepředvídatelnosti jeho forem na úkor přediva společných rysů, které nás těmito komplexními formami poutají k základům vesmíru. Studium lidské činnosti, lidského myšlení a lidské tvořivosti si sice všímalo složitosti, jen málo však dokázalo postihovat jednoduchost. Věda, která byla vedena k tomu, aby objasňovala souměrnost, si konečně začala všímat rozmanitosti. V plodech tvořivé činnosti nalézá věda nejpůsobivější příklady uspořádané komplexity a na oplátku nám nabízí nový pohled na zdroje našich způsobů vnímání, našich zájmů a na obrazy a zvuky, které je obklopují.

Práci na tomto díle bylo přímo či nepřímo, vědomě či nevědomě v různých fázích nápomocno mnoho lidí. Poděkování si zaslouží Mark Bailey, Margaret Bodenová, Laura Brownová, Giuseppe Caglioti, Paul Davies, John Grandidge, Mike Land, John Manger, John Maynard Smith, Sir William McCrea, Stephen Medcalf, Jim Message, Leon Mestel, Geoff Miller, Marjorie Muellerová, Andrew Murray, Carl Murray, Keith O’Nions, Mike O’Shea, Tim Roper, Robert Smith, David Streeter, Debbie Sutcliffeová, Roger Tayler, Frank Tipler a Tatyana Tchuvilyová.

Pro rodinné příslušníky jsou spisovatelé vždycky tak trochu záhadou, neboť se zdá, že psaní je pro ně těžší než pro jiné. Moje žena Elizabeth mi pomohla v mnoha ohledech svou trpělivostí, naše děti David, Roger a Louise se zájmem přihlížely, vyjadřovaly podiv nad tím, jak se někdo může nazývat vědcem, a přesto neumět hrát počítačové hry ani zacházet s videem, a prohlásily, že stejně budou brzy psát vlastní knížky.

Brighton, duben 1995

JOHN D. BARROW

Předmluva k novému vydání

Byl jsem potěšen, že se nakladatelství Oxford University Press rozhodlo znovu vydat Vesmír plný umění, aby uspokojilo stálý zájem o původní knihu. Od doby, kdy v roce 1995 poprvé vyšla, se v oblastech vědy a umění, o nichž pojednávalo první vydání, udála řada zajímavých změn. Využil jsem příležitosti a původní knihu jsem na mnoha místech rozšířil, aby tyto změny zohledňovala. Jsem obzvláště zavázán Michaelu Rodgersovi, který přišel s nápadem práci začít, Marshe Filionové, která přišla s nápadem práci dokončit, Lathě Menonové, jejímž úkolem bylo práci dokončit, a Richardu Taylorovi, Paulu Daviesovi, Janně Levinové, Nicku Meeovi, Richardu Brightovi, Jeanu-Pierru Boonovi, Geoffovi Westovi, Jayanathu Banavarovi a Martinu Kempovi za diskuze a příspěvky, díky nimž vzniklo to, co se událo mezitím.

Oxford, srpen 2005

JOHN D. BARROW

KAPITOLA 1

NEUVĚŘITELNÉ PŘÍBĚHY

Argumenty proti novým myšlenkám obvykle procházejí třemi různými stadii, od „Není to pravda“ přes „Snad by to mohla být pravda, ale není to důležité“ po „Je to pravda a je to důležité, ale není to nic nového – celou dobu jsme to věděli“.

NEOBLÍBENÁ MOUDROST

Jsme notoričtí diváci. Značnou část života trávíme pozorováním toho, jak se lidé chovají, soutěží, pracují, hrají si nebo prostě odpočívají. Náš zájem se však neomezuje jen na lidské divadlo. Naši pozornost poutají i „věci“: obrazy, sochy, fotografie minulých zážitků – všechny mají moc přitahovat naši pozornost. A když nemůžeme sledovat skutečný život, jsme vtahováni do virtuálního světa knih, filmu, televize a videa.

Někteří lidé dovedou vytvářet zajímavé obrazy a zvuky, jiní jsou zase zkušení pozorovatelé. Vyhledávají neobvyklé obrazy nebo zaznamenávají události, kterých si většina z nás nikdy nevšimne. Někteří se pomocí umělých čidel noří hlouběji a pronikají dále, než umožňují naše prosté smysly. Z takových vjemů se vyvinula mozaika uměleckých činností, které jsou vlastní pouze lidem. Ale z téhož zdroje vzniklo paradoxně i soustavné studium přírody, jež nazýváme vědou. Mnohým jejich společné kořeny budou připadat překvapující, protože se zdá, že mezi nimi zeje hluboká propast – a tento názor podporují naše vzdělávací instituce i naše předsudky. Věda kreslí neosobní a objektivní obraz světa, který je záměrně zbavený „významu“ a který popisuje původ a fungování života a neodhaluje přitom žádné z jeho radostí a strastí. Naopak tvořivé umění má v sobě zakódovánu antitezi vědeckého pohledu na svět: je to nespoutaná oslava lidské subjektivity, kterou se odlišujeme od zvířat; jedinečný výraz lidského vědomí, který nás odděluje od nic nepociťujícího pohybu elektronů a galaxií, jenž je podle ujišťování vědců věrným obrazem toho, jak svět funguje.

Tato kniha je pokusem podívat se na věci jinak. Chceme zkoumat, jak nás poznamená naše společná zkušenost života ve vesmíru. Od šedesátých let našeho století je módou pokládat všechny zajímavé lidské vlastnosti za něco, co se učíme v kontaktu s jednotlivci a společností – za výsledky výchovy, nikoli přírody –, a opomíjet univerzálně platné zákonitosti lidského myšlení. Tento předsudek však v poslední době už tolik neplatí. Všechno je to mnohem složitější. Složité fungování našeho vědomí a těla svědčí o dlouhých dějinách přizpůsobování se povaze světa a ostatních jeho obyvatel. Lidé spolu se vším, co mají rádi a co nesnášejí, se svým rozumem a svými city, nespadli hotoví z nebe; ani se nenarodili s těly a myšlením, které nejsou nikterak poznamenány vývojem jejich druhu. Mnohé naše schopnosti a city jsou spíše konkrétními adaptacemi na pradávné problémy našeho prostředí než jednotlivými projevy všeobecné inteligence do každého počasí.

Máme instinkty a sklony, které jsou nenápadnými svědky univerzálních rysů našeho prostředí i prostředí, v němž žili naši dávní předkové. Některé tyto instinkty, například jazyk, jsou tak důležité, že jsou prakticky nezměnitelné; jiné jsou tvárnější a mohou být částečně přepsány nebo zcela přeprogramovány zkušeností: jako implicitní nastavení se objevují jen tehdy, chybějí-li kulturní vlivy nebo jiné naučené reakce. Některé z oněch univerzálních vlastností prostředí sahají za hranice naší rodné planety. Odrážejí pravidelnost uspořádání sluneční soustavy, galaxií i celého vesmíru. Mohou nám sdělit mnoho zajímavého o jakékoli formě živé inteligence – ať je kdekoli ve vesmíru.

Vždy existovala dělicí čára mezi těmi, kteří považují vědu za objevování skutečností, a těmi, kteří ji mají za důmyslný duševní výtvor, jehož úkolem je dát smysl nějaké nepoznatelné skutečnosti. První pohled je přitažlivý pro vědce, jelikož jim přináší dobrý pocit z toho, co dělají: totiž že probádávají neznámé území a odkrývají nová fakta. Druhý pohled spíše přijímají ti, kteří se zabývají studiem lidského chování. Vynalézavost lidského myšlení a kolektivní aktivity vědců činí na sociology a psychology takový dojem, že se domnívají, že existuje jen to a nic jiného. Třebaže věda nepochybně zahrnuje i lidské prvky, šlo by o neospravedlnitelný logický skok, kdybychom z toho chtěli vyvozovat, že tedy neexistuje nic jiného než právě ony. Tento důraz na vědu jako další z lidských činností, a nikoli proces, jehož součástí je objevování, může být nenápadným projevem opozice vůči vědeckému bádání, které je založeno na snižování významu toho, čím se věda zabývá. Ostatně práce zahradního architekta není přece tak zajímavá jako práce badatele.

Bez ohledu na sílu uvedených tvrzení a protitvrzení stojí nestranný člověk před dilematem. Představují přírodní vědy na jedné straně a humanitní obory na druhé alternativní odpovědi na svět, v němž žijeme? Jsou nesmiřitelné? Musíme se přiklonit buď k subjektivitě, nebo k objektivitě: k počitadlu, nebo k růži? Anebo jsme vytvořili falešnou dichotomii a oba pohledy na svět jsou spolu spjaty mnohem důvěrněji, než se na první pohled zdá?

Jedním z cílů této knihy bude osvětlit vztah mezi přírodními vědami a uměním a pohlédnout z nové perspektivy na to, jak jsme se objevili ve vesmíru my. Skutečnost, že jsme se vyvinuli v určitém typu vesmíru, netušenými způsoby vymezuje to, co si myslíme a jak myslíme. Jaké hry a záhady vzbuzují náš zájem? Proč máme rádi určité druhy výtvarného umění a hudby? Proč máme sklon vidět struktury tam, kde žádné neexistují? Proč má takové množství mýtů a pověstí společné rysy? Jak jsou tyto věci ovlivňovány naší zkušeností času a prostoru a tím, co vidíme na obloze? Jaký vliv má charakteristická délka našeho života – ani příliš krátká, ani příliš dlouhá – na naše myšlení o světě a na hodnotu, kterou životu přisuzujeme? Jak určuje struktura našeho vědomí filozofické problémy, které považujeme za podnětné? Proč jsou některé obrazy pro lidské oko tak přitažlivé? Jak ovlivnila náhoda a nahodilost naše náboženské a etické myšlení? Jaké jsou zdroje fatalismu a našich názorů na konec světa? Kdybychom navázali kontakt s mimozemskými civilizacemi, jak bychom si je představovali – co mají mimozemšťané rádi a jací jsou? Co bychom se o nich mohli dozvědět z jejich estetického cítění? Zatímco většina lidí předpokládá, že kontakty s vyspělými mimozemšťany budou mít za následek velký vědecký pokrok, my zjistíme, že největší zisky by nakonec mohly být docela jiné. Je rovněž lákavé dělat si velké naděje o dlouhověkosti mimozemšťanů. S důvěrou předpokládáme, že když budeme mít dostatek prostoru a času, postupně objevíme všechno, co o fungování vesmíru objevit lze. Možná se tohoto optimistického pohledu budeme muset zříci. Chce-li člověk porozumět vesmíru, nemusí na to inteligence a dlouhověkost stačit. Uvidíme, že náš vědecký vývoj závisí na řadě neobyčejných náhod souvisejících s prostředím, v němž žijeme, a s tím, jak vypadá naše obloha. Kdyby ony náhodné okolnosti neexistovaly, naše chápání světa by se velice zúžilo a naše domněnky o významu místa, které zaujímáme v celkovém plánu světa, by se zásadně změnily. Navíc jsou tu důkazy, které naznačují, že určitý stupeň iracionality by mohl být více než jen nepříjemným vedlejším účinkem vzniku inteligence: možná je to podstatný rys pokroku v přirozených prostředích.

Naše cesta za odhalováním vlivu vesmíru bude dlouhá. Začneme tím, že se podíváme na perspektivu – na to, jak se díváme na svět. Význam místa pozorovatele rozpoznalo umění dříve, než tento problém vůbec vyvstal ve vědě. Vědci si sami sebe rádi představovali jako pozorovatele ptáků hovící si v teploučku dokonalého úkrytu. Když se museli vypořádat s vlivem svého pozorování na pozorované, jistota jejich výkladů světa dostala povážlivé trhliny. Při pohledu zpět zjišťujeme, že základy víry ve spolehlivost našeho názoru na významnou část světa byly položeny tehdy, když jsme objevili, že se živé organismy vyvíjejí a přizpůsobují svému prostředí. Jsme zvyklí vnímat prostředí jako něco, co nás bezprostředně, časově i prostorově, obklopuje. V naší knize zjistíme, jak se naše bytí odvozuje z kosmického prostředí, jehož velikost se počítá v miliardách světelných let. Má-li být život možný, musí mít vesmír určitou podobu. A když se vědomý život nakonec objeví, jeho zkušenosti a představy jsou zvláštním způsobem ovlivněny tím, že vesmír musí být velký a starý, temný a chladný.

Dalšímu zkoumání pak podrobíme velikost věcí. Objevíme něco ze sítě vzájemných vztahů mezi živými organismy a nutnými aspekty prostředí, které vytvářejí podmínky k existenci života. Na této cestě se vydáme zpět v čase k počátkům lidstva; na jejím konci však narazíme na nečekané stopy vedoucí k původu estetického cítění, k podivné přitažlivosti obrazů a krajin a k významu souměrnosti pro živé organismy. Objevené skutečnosti vrhnou nové světlo na naše reakce na moderní umění vytvořené počítačem, a díky nim si uvědomíme, co vlastně vyžadujeme od umělých krajin, mají-li nás uklidňovat nebo podněcovat.

Naše třetí výprava nás zavede ke hvězdám: poodhalíme, jak nebeský hodinový stroj ovlivnil život na Zemi a jeho zdroje. Živé organismy reagují na symfonii nebeských rytmů. Běhen milionů let se s těmito rytmy ztotožnily. S příchodem vědomí a kultury reagovaly na jejich puls sice rozdílně, avšak neméně působivě. Od toho, co vidět nelze, přejdeme k tomu, co viditelné je. Zážitek noční oblohy je univerzální. Někdy působí přímo a její vlivy zůstávají nepovšimnuté, jiné vlivy vyvolává k životu naše představivost. Pro tyto noční obrazy je rozhodující, kde – a kdy – žijete. A po noci přichází den, který přináší světlo – barevné světlo. Spojení světla a života nám umožňuje porozumět tomu, jak vnímáme barvy a jak nás hluboce psychologicky ovlivňují.

I za našimi způsoby měření času se překvapivě skrývají starodávné astrologické představy, které odolaly všem pokusům mocí světských i církevních o jejich nové vymezení. Astrologické mýty stále šíří i některé noviny a populární časopisy. Je ironií, jak zjistíme, že souhvězdí nám sice nemohou říci nic o budoucnosti, avšak mohou nám toho hodně povědět o minulosti.

Od obrazu se pak obrátíme ke zvuku a budeme zkoumat původ naší vnímavosti pro hudbu. Proč se nám líbí? Jak vznikla? Když zní plným hlasem a rozlíceně, má to nějaký význam? To jsou některé z otázek, které povedou naše pátrání po podstatě hudby a po tom, nakolik by její univerzální přitažlivost mohla být nutným vedlejším důsledkem adaptace na jiné aspekty našeho prostředí.

Humanitní obory nejsou projevy pouze lidské tvořivosti. Estetické zásady a vývoj kultury mohou narážet na omezení našeho myšlení dané naší tělesnou podstatou a univerzálností kosmického prostředí, v němž se odvíjí naše bytí. Umění a věda plynou z téhož zdroje, čerpají informace z téže skutečnosti a jejich pohledy na svět jsou propojeny tak, že se stále méně zdají být alternativami.