Několik slov … (ukázka)

Příběhy, s nimiž se na stránkách této knihy setkáte, se skutečně staly. Jejich protagonisté dnes žijí, jejich totožnost však byla změněna v zájmu zachování jejich soukromí a bezpečnosti. Některé údaje načrtnuté v publikaci nebylo možno stoprocentně ověřit, jsou však podle mého soudu natolik relevantní a pravděpodobné, že jsem se pro jejich zveřejnění dobrovolně rozhodl. Spojené státy americké jsou zemí mnoha odlišných kultur a principů, kde je možné prožít jeden příběh stokrát jinak, proto neupírám žádnému z mých čtenářů právo na vlastní, odlišný názor.

Úvod …

Emigrace z českých zemí do USA má svou historii. Pravidelné vlny vystěhovalců lze sledovat v různých dobách i za různých politických, společenských a sociálních poměrů. Prameny, jež se mi podařilo prostudovat, datují první z nich do období Bachova absolutismu na počátku druhé poloviny devatenáctého století, kdy z Čech odcházeli jednotlivci i celé rodiny zejména do Ameriky, a pokračovala další na přelomu století devatenáctého a dvacátého. Obě světové války a následující zestátňování, normalizace a komunistická vláda socialistického Československa nutily k emigraci do západní Evropy i Ameriky další a další řady lidí. Z nich se postupem času etablovaly silné národnostní menšiny, které často výrazně ovlivnily kulturní a politický obraz svého nového působiště. Na přelomu devatenáctého a dvacátého století žilo v americkém Chicagu asi sto tisíc Čechů a Slováků. Vybudovali zde své vlastní školy, kostely, obchody, agentury, byli také nerozlučně spjati s městem a dali mu dokonce skvělého starostu, ↓ po němž se dnes jmenuje jedna z chicagských ulic, Cermak street. I v dalších městech a oblastech po celém území Spojených států amerických najdeme česká sídliště a komunity, avšak ta v hlavním městě státu Illinois je nepochybně i dnes naprosto dominantní. Další oblasti osídlené z větší míry Čechy a Slováky se dnes nacházejí v New Yorku a na jihu Floridy v oblasti Keys. Mezi emigrací minulého století, podmíněnou zejména politickým tlakem a skutečnou bídou emigrantů, a emigrací dnešních Čechů je však cítit diametrální odlišnost. Zatímco před vybudováním pravidelného a cenově dostupného leteckého spojení mezi Evropou a Amerikou byl odchod za oceán většinou definitivním řešením neúnosných osobních, rodinných nebo finančních poměrů a emigrační vlny v padesátých a na konci sedmdesátých let, kdy odešlo podle oficiálních zdrojů z tehdejšího Československa přes tři čtvrti miliónu Čechoslováků do západní Evropy a USA, nebyly v tomto směru výjimkou. Dnes je cesta do USA „na zkušenou“ nebo za přivýdělkem módním hitem. Čeští starousedlíci našim krajanům přicestovavším povzbudit americkou ekonomiku pouze načas možná právem vyčítají povrchnost jejich úhlu pohledu, zaviněnou zejména honbou za rychle vydělanými penězi. Ano, ti, již se museli nové ekonomice, kultuře a civilizaci beze zbytku přizpůsobit, aby přežili, dnes hledí na nové „přistěhovalce“ s nedůvěrou, někdy až záští. Často se totiž stává, že naši spoluobčané spolu s touhou po rychlém zbohatnutí s sebou přivezou i nebývalou míru intolerance, egocentrismu a bezohlednosti. Z nich se potom etablují veskrze nepopulární podvodníci, kteří nabytou zkušenost s tamním systémem a intelekt cílí proti svým spoluobčanům a často je nutí k činům, jež by sami považovali za ponižující a nízké. A to je i jeden z důvodů, proč vznikly tyto stránky. Sám jsem se během svého dvacetiměsíčního pobytu v Americe s celou řadou těchto lidí setkal a tato kniha si dává mimo jiné za cíl uceleným souborem informací o způsobu a možných formách existence za oceánem vzít těmto „podnikatelům“ vítr z plachet. Proto, toužíte-li po větší svobodě, volnosti, balíku peněz nebo jen po dobrodružství, máte-li v úmyslu do Spojených států nebo i jinam odcestovat a věnovat se zde všemu, jen ne turistice, čtěte pozorně. Všude dobře, tak co doma, ne ☺?

„Odlučují se od svého národa, poněvadž v srdcích jejich láska k němu buď ještě neprocitla, buď již vyhynula. Ztenčují národní jmění české, vyvážejí značné síly národohospodářské z této vlasti, pospíchají rozmnožovat hmotný blahobyt státův cizích, poněvadž buď neznají povinností k té drahé hrudě, na které se zrodili, buď už omrzelo je přinášet oběti za blaho a právo svého národa.“

Ferdinand Schultz, český literární historik devatenáctého století

deník 1.

housekeeper’s blues

středa 21. 12. 1999 — americká ambasáda …

Po nezbytné kontrole ozbrojenou stráží jsem zaparkoval auto a postavil se do fronty před velvyslanectví. Tam už stálo asi deset lidí a evidentně čekali na totéž jako já. Zřízenec nám sdělil pokyny, jak se máme chovat, upozornil nás na povinnost vypnout všechny telefony, rádiové přijímače, walkmany a ostatní elektrické spotřebiče, počítače, kalkulačky atd. Před vstupem na půdu velvyslanectví projdeme ještě detektorem kovů, a musíme tedy vyndat všechno i z kapes, mince, klíče, zbraně, tužky, prostě všechno. Po skončení pohovoru to dostaneme zpět. Konečně sedíme v přijímací hale. Ačkoliv jsem svůj pas předal úředníkovi jako asi šestá osoba, čekám a čekám. Je to čekání neobyčejně inspirující. Přede mnou již prošlo asi dvacet lidí. Pracovníci ambasády jsou mladí Američané a hovoří s námi velmi lámanou češtinou. Na řadu jdou tři kluci. Kšiltovky, bombery, adidasky, suveréni. Dva bratři a jejich kamarád. Kamarád nedostává vízum první. Má malý plat a klidně to přizná. To přece ví každý, že vízum nedají, když nemáte potvrzení, že disponujete alespoň dvěma sty tisíci na účtu. A on jim řekne, že má osm tisíc čistého a že dělá řezníka. První bratr nedostává vízum z jasného důvodu. Nemá práci. Naštvaně odchází. Potom je slyšet jenom: „Jak to?!“ Druhý bratr nedostává vízum proto, že jeho bratr nemá práci. Je to hnus. Někdy je problém jim vůbec porozumět. Hlavní problém je ale ten, že stále ještě čekám. Dostavuje se opět intenzívní pocit frustrace. Jsem unaven, stálo to skoro dva tisíce, několik dní práce a nakonec to nebude k ničemu. Z těch třiceti lidí, co prošli přede mnou, totiž vízum nedostal ještě nikdo. Propadám pocitu totální beznaděje. No, byl to dobrý pokus, nevadí. Nebyl jsem tam doteď, nebudu tam dál. Teď. Dvě dvacetileté dívky přede mnou vízum dostaly. Nakukaly tomu klukovi, že jedou do Ameriky na svatební cestu se svými manžely. Ani se jich nezeptal, kolik mají peněz. Hupky dupky, vízum je tu. Jenže já nejsem dvacetiletá blondýna a nebudu na něj přes okýnko špulit rty. A nemám minisukni. Takže stejně houby s octem. A teď znovu. Stará bába. Jede tam na pozvání zaměstnavatele svého manžela. Firma všechno hradí. Tři týdny. A potom už nikdo. Jdu k přepážce a je ve mně malinkatá dušička. Američan mne zdraví, já jeho též. „Tak vy chcete navštívit Spojené státy?“ Pán neuvěřitelně bystře dedukuje ☺.

„Ano.“ „Za jakým účelem?“ Chápu se příležitosti a tasím svou legendu.

Mám toho celý kufr. Pohůnek kouká a nic nechápe. „Badatel?“

„Ano.“ „A tohle je vaše kniha?“ „Ano.“ Komunikuje očima se svým kolegou. „A bude vám stačit vízum ve tři hodiny?“ „Co prosím?“

„Ve tři.“ „Ve tři?“ „Ano.“ „Jistě, jistě, bude.“ Nevěřím tomu. Tak to nakonec klaplo. Málem si stírám pot z čela. To ta moje legenda. Nakonec jsem ji ani nepotřeboval. Skoro. Renomovaný specialista na cestách. Posudky, průkazy, razítka, dekrety, skvělý. Na deset let. Zavolal jsem Michalovi, že to vyšlo. Kamarádům jsem poslal asi dvacet textovek a cestou přijímám gratulace. Je hrozná zima. Už druhý den to věděli všichni. Celé město. Mně to dokonce připadalo jako celý svět. Tak se mi ten svět za několik týdnů scvrknul. Amerika.

Večer před odletem, balení …

A teď rychle domů a balit. Cestovní horečku jsem neměl nikdy, ale teď jde do tuhého, je na to tak akorát čas. Doufám jenom, že se mi podaří v tom dekolaudačním bordelu doma najít všechno, co potřebuji na cestu. Teď je dvanáct hodin a v půl osmé startuje letadlo. Nakonec se mi daří najít všechno důležité. Ještě na deset vteřin do herny, poslední šťouchy tága, rozloučit se s kamarády. Sedl jsem do auta a jedu k našim, kluci mne tam mají vyzvednout v pět třicet. Jenže je půl šesté a oni už jsou tu. Tak čau, mami a tati, já ho valím.

Na letiště …

Na ruzyňské letiště jsme se dostali bez nejmenších problémů včas. Do odletu nám zbývá asi hodina, tak máme dobře třicet minut na vyřízení posledních formalit. Zatímco čekáme na naše kamarády, abychom se s nimi před dlouhou cestou do neznáma rozloučili, krátíme si chvíli vyplňováním registrací. Je třeba uvést, kde a jak dlouho budeme v USA bydlet. Vlasta mne poslal pro papír s naší fiktivní hotelovou rezervací. Hned jdu pro něj. Člověče, tady není. Tady taky není, tady taky ne a tady taky ne. Ještě tady. A tady taky není. Já ho, kluci, nemám. Já ho asi zapomněl. Asi doma. Tam nikdo není, je tam úplně prázdno. „Cože? Jsi debil? Tak to na to teda sereme a jedeme domů.“ Nenechám se vyhodit ze Států. To to radši odložím. Mezitím přišli kamarádi, s nimiž se trochu nejistě zdravím. Vlasta doráží kvůli dokumentu. „Jo, klid, něco vymyslím.“ „Ty vole, co ta adresa? Za dvacet minut letíme.“ Počkej. Něco zkusím. Kamarádku v Bostonu. Je tam sice jedna hodina v noci, ale snad se nebude moc zlobit.

„Ahoj, Naďo, tady Kapr.“ „Nazdar, Kapře, … víš, kolik je hodin? Jedna v noci.“ „Jo, já vím. Něco bych od tebe potřeboval. Nechal jsem doma papír s adresou naší hotelové rezervace, a tak musím sehnat nějakou jinou. Abychom ji mohli udat na přihlášky. Nemohl bych tvou? Jo? To je skvělý. Tak já poslouchám, můžeš diktovat. Co? Jo. Ano, mám to. Díky moc. A co jinak? Jak se vlastně máš? Dobrý? Kluci se ti chystají poslat nějaký video a fotky z různých akcí. Tak se těš. Jo a měj se fajn. Ano, ozvu se, hned jak někam dorazíme. Hned jak to půjde. Ano, měj se hezky.“ Dlouhou cestu do neznáma provází nervozita. Michal se štve. „Jestli jí ještě jednou řekneš, ať se má hezky, tak ti dám do huby.“ „Ty, Michale, klid, ne? Tak, Naďo, měj se hezky a já se ozvu. A díky. Ahoj.“ Ještě odevzdat mobilní telefony šoférovi a šup do fronty k odbavení.

Let …

A letíme do Švýcarska. Po padesáti minutách ve vzduchu přistáváme. Pilot je génius, ani to nedrclo. Z letu jsem neměl nic, prospal jsem letušky i jídlo. Stejně to ale byly jenom keksy, oříšky a pití. Letiště se hemží tisícovkami cestujících všech národností a ras. Kromě cestovní horečky s námi cloumá ještě nervozita a očekávání událostí příštích. Jasně si uvědomujeme, že by nás mohli domů poslat už odsud. Je to taková hra na kočku a myš a my ta kočka rozhodně nejsme. Proklouznout ale musíme. Doufáme, že jsme si letiště vybrali dobře. A už jsme tu. Imigrační úředník je dost divný. Je to něco mezi Afričanem, Arabem a Američanem. Všechno je to na a. Michal i já jsme prošli. Vlasta je zachycen a chlapík studuje jeho pas. Nakonec ho pouští, když říkám, že tenhle frajer jede se mnou. Švýcarsko je krásná země. Alespoň podle betonu na letišti a záchodků v budově terminálu. Známka na pohled za dva dolary je taky pěkná. Divím se ceně, podle mých informací stojí pohled z Ameriky přece sedmdesát pět centů a ze Švýcarska dva dolary? Je to bordel. Už si maluji, jak budu celou cestu v letadle poslouchat muziku. Pěkně jsem promyslel zavedení sluchátka do ucha rukávem, aby to nebylo vidět. Letušky by se určitě zlobily, kdyby zjistily, že mám zapnutý discman. Budu dělat, že spím, nebo budu skutečně spát a nikdo nic neuvidí. Po dvou písničkách na uklidnění mi docházejí baterky. Ty ostatní jsou v zavazadle na nákladní palubě pod námi. Takhle to vypadá, když jste v řiti. A to jsme ani neodstartovali. Máme před sebou devět nebo deset hodin v letadle a já nemám vůbec žádnou představu o tom, jak je strávím. Je to hnus L. Letušky hlásí deset minut do startu.

Prohlížíme si naše místa. Každý pasažér má k dispozici malou televizis volitelnými programy, palubní telefon, sluchátka na muziku a multifunkční ovladač na televizi a videohry. Některé programy můžete sledovat pouze za poplatek pět dolarů, jež je nutné zaplatit kreditní kartou přes zařízení na boku ovladače. Nekupujeme. Ta cesta bude k zešílení. Michal sedí vedle nás v uličce, Vlasta a já sedíme spolu na dvojce u okénka. Ještě se pokouším akci zrušit a tvrdím, že na to kašlu. Kluci mne chytají a už jedeme.

Let je klidný. Chvílemi usínám, chvílemi se koukám na televizi. Pevně se rozhoduji, že tentokrát jídlo ani letušky nezaspím. Poslouchám muziku z palubního přehrávače. Je to Čtvero ročních období od Vivaldiho i s výkladem nějakého vědátora. Hudba je krásná, podmanivá. Začíná se mi stýskat asi po deseti minutách. Paní za námi po hodině letu zvrací. Dost nechutně. Zápach je mocný a ani nám se nedělá nejlépe. Pouštíme na sebe ventilátory a je to lepší. Pár sedadel před námi sedí nějaký polodebilní čtrnáctiletý Američan. Má na hlavě takovou tu malinkatou jarmulku, co nosí rabíni, a jeho spodní ret je ohrnutý do mocné křivky. Mohlo by se mu na něm určitě otočit auto. Michal sedí vedle ošklivé holky z Albánie. Hledám, jestli tu nemají padák, že bych snad vypadnul. Přemýšlíme, jestli by šlo unést letadlo. Ale airbus by asi na našem domácím letišti nepřistál a do Hradce Králové se mi nechce. Koukáme na filmy, jíme, koukáme, jíme, spíme, jíme, koukáme, jíme, spíme a koukáme. Každou chvilku se před námi objevují údaje o stavu letu. Vzdálenost, výška, poloha, teplota okolí. Do okamžiku, než jsme za sebou nechali polovinu letu, je zdrojem našich depresí nekonečná nuda. Venku je zima. Šedesát pět stupňů pod nulou. Na záchod je většinou fronta, ale dá se to vychytat i bez ní.

Jak se pomalu zkracuje vzdálenost k východnímu pobřeží Severní Ameriky, začínáme nejapně vtipkovat. Vyplňujeme imigrační formuláře I-94 a lžeme v nich, jako když tiskne. Já například jsem obchodník na pracovních prázdninách. Vlasta říká Michalovi, že mu páchne z pusy, a že ho proto nepustí dál. Michal to Vlastíkovi oplácí a barvitě líčí, co všechno smrdí jemu. Oba se potom smějí mně. Já jsem naštvaný, a proto se jim pro jistotu směji taky. „Smrdíte jako cikánský hračky a vypadáte jako kreténi.“ Já na to seru a jedu domů.

pátek 28. 2. 2000 — New York …

A konečně ho vidíme. New York. Obrovské město, desítky kilometrů domů, ulic, parků, mrakodrapů a kdo ví čeho ještě. Gigant. Nejdřív je možné rozeznat jen tovární komíny, potom velké silnice a křižovatky, budovy, silnice, auta, lidi, semafory.

A už to drclo. Je v nás malá dušička. Jdeme zachraňovat místní ekonomiku, a oni nás tu určitě nebudou chtít. Příštích deset minut rozhodne leccos z našich osudů. S vyplněnými I-94 jdeme do fronty a vydáváme se napospas úředníkům INS. Koho nepustí dál, letí bez pardonu domů nebo poputuje do detenčního zařízení, kde bude čekat na výrok imigračního soudce.

První prošel Michal. Fajn. Vlastík mizí někam dozadu. To není ani trochu dobré. Z jeho hlavy čerpáme všechny naše vědomosti a má u sebe také kontakty na naše potenciální zaměstnavatele. Nesnáze pravděpodobně způsobuje jeho předešlá pětiměsíční návštěva v loňském roce. Já procházím bez nejmenších problémů, ale povolení k pobytu dostávám pouze na tři měsíce. A to je málo. Čekáme s Michalem na Vlastu. Zatím není vidět, později se dovídáme, že čekal na tlumočníka. Vlasta se k nám na okamžik vrací. Konečně. Teprve teď poznáváme, jak špatně máme všechno zorganizované. Nic bychom bez něho nesvedli, a pokud ho pošlou domů, ani na to nepřijdeme. Vlasta nám tiskne do ruky telefonní čísla na kluky, co by nás měli zaměstnávat. Bere si tašku a jde zpátky. Říká, že ho asi pošlou domů. Čekáme. Deset minut, dvacet minut. Konečně se hrne Vlasta i jeho taška. Prošel, ale pouze na dvacet dní. Michal na šest měsíců, já na tři. Ale jsme tady a to je hlavní.

Hned u vchodu na parkoviště nás chytají za rukáv taxikáři. Ptají se, jestli nechceme taxi. Protože se tu nevyznáme, domlouváme se s jedním z nich, vypadá docela normálně. Černý černoch ve velkém bouráku. Ale nemá ani taxametr. Domlouváme pevnou taxu padesát dolarů za všechny tři osoby a zavazadla. A musí nám sehnat hotel, tak za šedesát sedmdesát dolarů. Cestou nás upozorňuje na několik zajímavostí. První z nich je stavba sloužící k přistávání a startování létajících talířů z filmu „Men in black“ (Tommy Lee Jones a Will Smith) a za chvíli jedeme i tím tunelem co oni, když honili „brouka“. Nakonec se po menších tahanicích ubytováváme v hotelu Madison, na Dvacáté sedmé východní ulici, na Manhattanu. Hotel stojí devadesát pět dolarů a jsou tu samí černoši. Asi to nějak souvisí s tím, že také řidič našeho taxíku je černoch. Při placení nás upozorňuje, abychom zůstali uvnitř vozu. Platit venku se prý nevyplácí. V hotelu vyplňujeme přihlašovací blanket a jdeme se zabydlet. Rozhodujeme se za našich devadesát šest dolarů vybydlet hotelový pokoj do maximální možné míry. Sprcha a povalování v posteli patří k základu. Převlečení a umytí jsme vyrazili do města. Chceme se tu trochu rozhlédnout a musíme zjistit, kde je autobusové nádraží, nebo obvolat letecké společnosti a zajistit si nějakou levnou letenku na Floridu.

Autobusové nádraží je vlastně terminál společnosti Greyhound. ↓ Chvíli jsme jej hledali, protože Vlasta prohlašoval, že se autobusy jmenují Greenhound ☺. Tato firma je největším vnitrostátním autobusovým dopravcem na dálkových linkách. Pokud to bude možné, přemístíme se zítra na Floridu, kde by pro nás měla být práce. Ulicemi města proudí tisíce aut a já si kladu otázku, jak se v takové šílené a chaotické skrumáži dá vůbec řídit auto. Asi těžko. Podle mapy centra New Yorku z metra si rovnáme orientaci a zjišťujeme, že jsme asi tři bloky od Greyhound terminálu. Takže autobus jsme našli a ani to nebolelo. Vlasta volá z telefonního automatu kontraktoru Láďovi a zjišťuje co a jak. Máme jet na Floridu do města Jacksonville nebo do Panama City. Zjistili jsme spoje a rezervovali si jízdenky, ještě než jsme se vydali na zpáteční cestu do hotelu promrzlým městem. Udělala se pěkná zima. Dorazili jsme s taškami jídla z čínského bufetu na Páté avenue, úplně prokřehlí. Najedli jsme se, napili, umyli a teď se koukáme na televizi a jdeme spát. Zde je sice teprve deset hodin, ale náš biologický rytmus ještě nepřivykl časovému posunu, a tak nemáme prostě sílu dál bdít.

sobota 29. 1. 2000 …

Ráno vstáváme v 5.30. Ještě jsme stále nepřivykli místnímu času. Koukáme na televizi, posloucháme muziku, snídáme, tlacháme a balíme věci do batohů a tašek. Píšeme první pohledy domů, Vlasta je zdravě naštvaný, že jsme koupili jenom tři za jeden dolar, když o pět obchodů dál jsme jich mohli koupit i deset nebo patnáct za dolar. Mohli jsme s nimi tapetovat. Voláme domů našim rodičům, manželkám a děvčatům, že jsme v pořádku ve městě, a že nás tedy doma jen tak rychle neuvidí. Odhlásili jsme se z hotelu a vyrovnáváme účet. Kluci platí za telefon třicet pět dolarů. To je neuvěřitelná suma. Ale hádejte se s černým recepčním, když nemáte ani nejmenší představu o mezinárodních telefonních sazbách a po hotelové chodbě bujaře pochodují jeho stejně tmaví přátelé. Radši jdeme. Pěšky na autobus je to asi půl hodiny chůze, vyzvedneme si rezervované jízdenky do Panama City a zmrzlé megaměsto nás již nikdy neuvidí. Černoška u přepážky je odporná, více muž než žena. Její sdělení nejdříve plně nechápeme, ale vzápětí nám dochází, že dnes asi neodjedeme. Sněhové bouře v centrální části východního pobřeží, zejména pak v Severní a Jižní Karolíně, ochromily dopravu a autobusy na jih nejezdí. Co teď? Hotel jsme již odhlásili, vrátit se tam by byltrapas. Nakonec si kupujeme lístky, kam až to jde, a to je do Baltimoru. Tam počkáme na to, jak se události vyvinou.

sobota 29. 1. 2000 – Baltimore …

Do města přijíždíme pozdě odpoledne. V autobusu za námi seděla rodina s roztroušenou sklerózou a roztroušenou svačinou. Je nám z nich kolektivně zle. Jeden chlap jel v holínkách, a to dneska odpoledne bylo skoro dvacet stupňů. Začal si je sundávat a jednu nohu přitom strčil Vlastovi skoro až do pusy. Je to hnus. Jen tak tak jsem omámeného ubožáka uprosil, aby toho chlapa neztloukl. Vystupujeme na autobusovém nádraží a jdeme se zeptat na spojení jižním směrem. Stav se nezměnil, nic nejede. Máme to zkusit v pondělí. Sháníme taxi a hledáme motel. Taxikář je černý a v motelu pak prakticky všichni včetně recepční a uklízeček. Už si ale začínáme zvykat. Sedmdesát sedm dolarů za noc je cena za pokoj pro tři osoby. Zjišťuji, že máme mezery v běžných konverzačních frázích. Zatímco si nalévám kafe, recepční se s Vlastou domlouvá na pokoji. Ptá se, jestli chceme jednu, nebo dvě postele. Vlasta tvrdí, že jedna stačí. Uháním to zarazit a opravuji na dvě postele. Vlasta si rovná pojmy „bed“ – postel a „bedroom“ – ložnice. Ta nám asi jedna stačí.

Vybalit, vykoupat, oholit a pustit televizi. Chceme si koupit nějaké jídlo, ale v sobotu večer před „Super bowl day“ jsou ulice vymetené. Obchody zavřely, a tak se musíme spokojit, jako už mnohokrát v téhle proklaté zemi, s potravou z rychlého občerstvení. ↓ Jdeme brzo spát, jsme unaveni. Televize je nudná a naše ksichty jsou taky pořád stejné.

neděle 30. 1. 2000 – Super bowl day …

Kapr je hňup. Toto napsal Michal, když jsem si zaléval čaj. Nevím, co tím myslí. Kapr se říká mně, tak bych to mohl brát i osobně. Vstáváme zase brzo, asi v pět třicet. Ještě pořád nejsme zvyklí. Koukáme na televizi, posloucháme muziku a tak. Jdu si do recepce pro ranní kafe a nějaký černý pošuk mne plácá po rameni a ječí mi rovnou do ucha, že dneska je „Super bowl day, hey, hey“. Chvilinku nechápu, ale pak se mi rozsvěcí. Super bowl je finále v americkém fotbalu. To je tady víc než vánoce, Den nezávislosti a svatý Valentýn dohromady. Město úplně umřelo. Tak mu taky říkám, že dobrý, skvělý, a tvářím se přitom jaksepatří nadšeně, aby bylo vidět, že to žeru s nimi. Jdu si nabrat další kafe. To původní je totiž na zemi a na mém levém rukávu. Myjeme se, snídáme ve fast foodu a Vlasta nám nad podivnou pseudožemlí vysvětluje, že před jedenáctou hodinou dopolední nám u McDonald’s neudělají „normální“ hamburger (taková škoda). Pouze menu k snídani. To zahrnuje různé sendviče se sýrem, vejcem,

masem a dalšími ingrediencemi plus hranolky, bramborové placky, kečup, pití a další lahůdky. Ach jo. Na našich obličejích se jasně odráží radost z téhle snídaně.

Po snídani jdeme k telefonu a zkoušíme se dovolat do různých leteckých společností, abychom si objednali nějaké rozumné letenky a konečně se hnuli z místa. Moc se nám nedaří. Letenky na Floridu jsou asi od 170 do 700 dolarů za osobu. To je velmi zajímavé. Rozhodujeme se, že zaplatíme pokoj ještě na jednu noc a pojedeme přímo na letiště zjistit osobně ceny letenek u jednotlivých leteckých společností. Cestou se stavíme na autobusovém nádraží zjistit, jestli se počasí mezitím nenormalizovalo. Nestalo se tak. Máme to zkusit v pondělí, ale mnoho nadějí nám nedává. To je moc špatné. Takhle utratíme hrozně peněz a nikam se nedostaneme. Stojí nás to každého denně tak osmdesát dolarů. Rozhodujeme se tedy jet na letiště BWI v Baltimoru. Cesta tam nás stojí dvacet pět dolarů. Pro naše účely je BWI vyhovující, neboť z něj létá kyvadlová doprava do Atlanty v Georgii. Asi každou půlhodinu zde také startuje letadlo na Floridu. Letět můžeme do Tampy, Panama City, Jacksonville, Miami i jinam. Atlanta ale bude nejlepší. Chodíme od jedné společnosti ke druhé a ptáme se na ceny letenek. Je to hrůza. Letenky stojí od čtyř do sedmi set dolarů pro jednu osobu. Rozdíly mezi cenami zpátečních a jednosměrných letenek jsou nepatrné. Letenky za pět set dolarů si nemůžeme dovolit, hledáme tedy dál. US Airlines nabízejí letenku do Tampy za 169 dolarů. Přemýšlíme o tom, ale rezervace bychom museli provést hned. Jdeme tedy ještě dál. Delta Airlines mají letenku do Atlanty za 176,50 dolaru. To je to, co jsme hledali. Letadlo startuje zítra v 7.15. a závaznou rezervaci můžeme provést také telefonicky. Děláme fikané rozhodnutí. Letenky si neobjednáme. Stavíme se ještě cestou domů na autobusovém nádraží a zkusíme Greyhound. Pokud to nepůjde ráno autobusem, pojedeme na letiště a z Georgie na Floridu už autobusové spojení bude. Zítra ráno, až pojedeme na letiště, uděláme stopku na autobusovém nádraží, a kdyby autobusy jely, prostě letenky nevyzvedneme a pojedeme po zemi. Ušetřili bychom tak sto dolarů na osobu. To už je znát. Ještě zavoláme kontraktoru Láďovi do Panama City, kde a kdy budeme.

Paráda. Vlasta ztratil všechna čísla na kluky, co pro nás mají práci. To je tedy gól. Zavoláme teď tak leda z okna. Ještě že Michal má ten telefon na Láďu v mobilu na hotelovém pokoji. Jedeme do motelu, stopujeme taxi. Taxikář je běloch a vzápětí zjišťujeme, že dokonce Ukrajinec. Žije tu už šest roků. Mluvíme s ním rusky, je z toho úplně nadšený. Jihne jako dítě, když mu recituji svoje oblíbené sovětské básničky a dopis Oněgina Taťjaně. Nadšený sice je, ale evidentně nezná adresu našeho motelu. Executive Inn nenašel. Zavezl nás úplně jinam. Stojí to ještě víc než cesta na letiště, a motel v nedohlednu. Ptá se nás, jestli známe adresu toho motelu. Tu tedy neznáme, já si pouze pamatuji, že poblíž je ulice jménem Clinton. Tu on ale taky nezná. Je to úplná guma, a ne řidič taxislužby. Dáváme mu pokyn, aby nás odvezl na Greyhound. Zkusíme to pěšky odtud. Cesta dělá dohromady přes čtyřicet dolarů. To je hnus. Na Greyhoundu nám dochází, že pěšky to asi nepůjde. Nejsou tu žádné chodníky, a navíc neznáme přesně směr. Vracíme se zpátky a objednáváme si další taxík. Přijel černoch a naštěstí zná i Executive Inn. Tedy ne ten motel, ale tu adresu na Clinton avenue. Jedeme správným směrem. Pomalu se uklidňujeme. To asi dneska dokonce uvidíme i naše věci. To je dobře. Sedm dolarů a jsme doma. Tedy v motelu. Na oběd jdeme zase k „Mekovi“, protože je to jen kousíček přes ulici a v těch závějích sněhu, co tu jsou, se nechceme producírovat v polobotkách. Odporné. Doma jsem v téhle „tak trochu jiné restauraci“ byl asi dvakrát za tři roky na kafi a tady už sedím potřetí za jeden den. Brrrr. Letenky jsme dali za úkol recepční. Společnost Delta Airlines má totiž na telefonní lince automat s hlasem nějaké černošky z Harlemu a horkou bramborou v puse, se kterým si prostě nejsme schopni poradit. Je jí rozumět jenom „welcome, thank’s a press“. Víc z toho nechápu. Recepční to ale po nějaké době zvládla a rezervaci nám zajistila. Zítra se uvidí.

pondělí 31. 1. 2000 – odlet …

Vstáváme ráno ve čtyři padesát. Umyli jsme se, zabalili tašky s batohy a vydáváme se do recepce odhlásit pokoj a objednat si taxi. Po dvaceti minutách čekání, znatelně nervózní, jdeme k recepci a ptáme se recepčního, jak je to s tím taxíkem. Prý se nikam nedovolal, a tak si to máme zajistit sami. Podává mi vizitku s osmi čísly a mizí. Bože můj! To je tedy debil. Kurva, kurva, kurva. Kretén jeden. K telefonu to beru poklusem. První číslo nikdo nebere, druhé bere záznamník. A takhle je to s pravidelností až neotřesitelnou do tří čtvrtin seznamu. Propadám zoufalství a snažím se při telefonování Vlastovi říct, aby se pokusili nějaký taxík zastavit na ulici. To ale naštěstí už napadlo Michala, asi za dvě minuty na něj mává. Bože, to bude o fous. Spěcháme, abychom se stihli ještě stavit na autobusovém nádraží. Tam se ale situace nezměnila. Autobusy dnes nepojedou a zítra asi také ne. Tak letiště. Je asi půl sedmé a pro letenky jsme si měli přijít nejpozději hodinu před odletem, aby nám nezrušili rezervace. To je právě teď. Vlastně bylo. Před patnácti minutami, protože letadlo má odlétat v sedm patnáct. Taxikář jede na letiště, jako by jel na hřbitov. Snažím se ho pobídnout vybranými výrazy, ale buď je nezná, čemuž nevěřím, nebo je mu to fuk. Asi to druhé. Evidentně se bojí jezdit na čerstvém sněhu, co napadl přes noc. Klouže to. Uvědomujeme si, že takhle to nemůžeme stihnout včas.

Na letiště se dostáváme v šest padesát osm. Let v sedm patnáct má asi třicet lidí ve frontě na odbavení. Alespoň tolik vidíme my. U přepážky je takový ochotný chlap a sděluje nám, že náš let v 7.15 je zrušen.

„Jak zrušen?“ „Prostě zrušen. To znamená zrušen. Špatné počasí. Musíte letět s konkurencí. Přeložili jsme vám letenky na let US Airways v sedm deset.“ To se ale nedá stihnout ani náhodou. A také že ne. Odbavení proběhlo a do letadla nás již nepustí. Zrovna roluje. Další let je v devět hodin, ale je plně obsazený, protože Delta Airlines svoje lety zrušily a US Airways berou jejich pasažéry. Musíme letět ve dvanáct padesát sedm. Teď je sedm nula pět. To je tedy paráda. Šest hodin na letišti a v okolí není nic. Žádné město, atrakce, restaurace, nic ke koukání ani procházení. Maximálně tak podzemní parkoviště. Alespoň že nám vezmou zavazadla v devět hodin k odbavení a nebudeme se s nimi muset tahat celou dobu. Jdeme na snídani, pěkně pomaličku, polehoučku. Musíme si každou plánovanou činnost pečlivě rozvrhnout na co nejdelší časový úsek. Jinak se unudíme k smrti. A to by byl hnus, vždyť už jsme skoro tam. Snídaně je téměř odporná. Hamburgry Burger King. ↓ Leze nám to krkem i normálně, a tyhle navíc stojí za starou bačkoru. A zase je to „breakfast“. Místo masa mletá podivnost a vaječná placka. Bramborové krokety, kečup, kotel kafe, jablkový koláč (známe z filmu ☺). Jíme asi hodinu. Píšeme přitom pohledy, lepíme známky a doufáme, že si doma nevšimnou poštovního razítka z Baltimoru na pohledu z New Yorku. Bohužel jsme v superměstě nesehnali známky. ↓ Tady ano, existují zde na to takové automaty jako na jízdenky. Dvě hodiny před odletem si necháváme odbavit zavazadla a potloukáme se po letišti. Vyhlídková galerie je otevřená, usazujeme se tedy zde a koukáme na mravenčí cvrkot na ranveji.

Ačkoliv se snažíme o činorodost, cloumá s námi strašlivá nuda. Počítáme, že zde přibližně každou minutu přistane letadlo. Je to věc. Jsou mezi nimi ale i delší pauzy. A pak zase. Deset dvacet letadel skoro v řadě za sebou. Vlasta chce hrát „město, rostlina, zvíře, věc“.

Já bych raději hrál „pojďte vedle na moment, šaty tíží jako cent“. Třeba s tamhletou slečnou vlevo. Ta je moc pěkná. Doufám, že se dnes na tu Floridu dostaneme. Na mých kamarádech je vidět, že jsou stejně jako já myšlenkami někde úplně jinde. Myslíme na ty doma. Už bychom potřebovali normálně jíst, spát, bydlet a zajistit si spojení na rodiny a přátele, aby nás tolik netížil pocit samoty a odloučení. Modlíme se, abychom dnes do Panama City dojeli. Ejhle. Jeden kufr vypadl zřízenci z vozíku a on si toho ani nevšiml. Ještě ho dvěma zadními koly přejel. Posloucháme hlášení. „Vážení cestující. Ti z vás, kteří nemohou svá zavazadla nalézt, si je mohou vyzvednout na letištní ploše. Děkujeme za spolupráci.“ Kufr je stále tam, kde byl před patnácti minutami, a já si pomalu uvědomuji, že to hlášení mi znělo pouze v uších ☺. Konečně řidič kufr objevil a nakládá ho. Padá mu znova a my se modlíme, aby v tom kufru někdo neprovážel ampule s virem Ebola. „Já si jdu koupit letušky. Teda letunky. Teda letenky,“ prohlašuje zmateně Vlasta. Asi by se potřeboval vyspat. Michal si koupil za devadesát devět centů pěkné jablko, ale únavou na ně zapomněl. Schoval jsem mu ho a čekám, kdy si na ovoce vzpomene. Ještě jsme trochu pojedli a konečně se zvedáme k odchodu, kontrolujeme, jestli po nás něco nezbylo, a vyrážíme k exitu D6. Je dvanáct jedenáct a u odbavení máme být nejpozději ve dvanáct patnáct. Hodiny v hale ale ukazují dvanáct sedmnáct. Přidáváme do kroku. Zase pozdě. My snad neumíme cestovat v klidu. Na exit D6 je to tak pět minut chůze. Při procházení detektory kovů zase pískám. Tak všechno do bundy, bundu do rentgenu a já jdu na ruční skener. Konečně přicházím této záhadě pravděpodobně na kloub. Všechno je v bundě kromě mě a oblečení. Uvědomuji si, že moje pravá ruka, amputovaná v zápěstí a nahrazená protézou, má ve třech prstech ocelové dráty, aby se dal upravit jejich tvar a postavení podle potřeby. Byla to jistě ona ocel, co po celou dobu našeho cestování znervózňovala operátory bezpečnostních skenerů. V souvislosti s tím se mi vybavuje paradoxní historka z návštěvy nejmenovaného soudu v Čechách, kde jsem odevzdával nějaké dokumenty. Místní skener nezjistil ani můj nůž, ani revolver, natož třeba klíče. Po odchodu z vestibulu jsem na tuto skutečnost upozornil službu konajícího strážníka a ten se moc, moc divil. To je asi tak vše, co mohu dodat k letištním bezpečnostním zónám a pašování zbraní. U exitu D6 je asi deset lidí. Evidentně tady nikdo nikam nespěchá. Jdeme na záchod, koukneme se po restauracích a obchodech v bezcelní zóně a po půl jedné jsme zpátky. Pořád je tu asi deset lidí. Také jedna pěkná slečna s velikým černochem. Koukáme se na ni a odhadujeme, kam až odletíme, až nám ten černoch přijde rozbít hubu.

Michal se šel podívat na monitor s odlety, jestli není nějaká změna.

„Hele, kluci, ten let ve 12.57 do Atlanty číslo 2650 – to je asi ten náš, co?“ „Jo, to je on,“ přitakáváme oba. „No, tak ten letí z D29, a ne z D6.“ „Kecáš.“ Ta ženská nám přece psala D6. To je nějaký nesmysl. Monitor to ale tvrdí neustále. No fakt. Trvá nám ještě vteřinu, než nám dochází, že se zde někdo ošklivě, ale ošklivě spletl. Ve 12.45 tedy běžíme k bráně D29. To je kus cesty, tak tři čtyři minuty. U D29 skoro nikdo není. No, jenže tam UŽ skoro nikdo není. Vyzvedáváme si palubní lístky a mažeme do letadla. To tedy bylo o chlup. Teprve teď se poctivě a oprávněně vztekáme. Proč nám ta kráva psala na ty letenky bránu D6? Je blbá? No, jsme tu, tak klid. Nakonec to stejně letí s půlhodinovým zpožděním. Tady snad nikdy nic neodjede a neodletí včas. To je … nepořádek. Cesta do Atlanty je klidná a pěkná. Jsou vidět nějaké hory. To by bylo … hory.

Do Atlanty dolétáme na čas. Panoráma města je zajímavé, a tak si čas do přistání krátíme koukáním po okolí. Letiště v Atlantě je obrovské, s BWI se vůbec nedá srovnat. Je to asi jako JFK v New Yorku, možná ještě kapku větší. Jdeme si pro bágly, a když nás to asi po dvou kilometrech přestává bavit, sedáme na místní metro a zbytek cesty dorážíme vlakem. V severní zavazadlové hale si bereme svoje batohy a tašky. Mažeme pryč. U turniketu se ptáme, kde je Greyhound terminál, a vydáváme se tím směrem. Vlasta tvrdí, že je to přímo pod letištěm. „Mr. Couperfield. Are you Mr. David Couperfield?“ Velká tlustá černoška se obrací na Michala a Vlastu. Jsem v šoku. Kdo to je? Co chce? Já jsem Mr. Couperfield. To je moje jméno. „Kdo z vás je Mr. Couperfield?“ „No já.“ „Váš pas.“ A je to v prdeli, říkám si. Něco jsem provedl a už ho valím na stanici policie a šupem domů. Dávám jí pas. „Ou kchej, ou kchej. Je to opravdu váš batoh. Have a nice day.“ Fuj. To jsem si ulevil. Jenom kontrolovala, jestli si beru opravdu svůj batoh. Asi se koukla na visačky, zatímco jsme si šli pro zavazadla. Měla to moje v merku. Hodná holka. Hledáme Greyhound. Nakonec se dovídáme, že je to šest stanic metrem „Martha“ na sever. Jedeme.

Ve voze se nesmí pít, jíst, kouřit, nosit rozbalené potraviny, poslouchat hudbu bez sluchátek, mluvit s řidičem a přecházet z jednoho vozu do druhého. Jinak nás nemine pokuta. Amerika je vůbec samý zákaz a příkaz. Ještě mnohokrát si v budoucnu na tuhle myšlenku vzpomenu. Michal tomu říká, že Američani mají na všechno „tlačítko“. Jen ho stisknout. Autobusové nádraží jsme našli snadno. V podstatě hladce. Ptáme se na cestu do Panama City a nejlepší spojení. Jede to v 5.30, teď je asi 4.20. Jízdenka stojí 47,90 dolaru za jednu osobu. Po půlnoci jsme v Tallahassee, což je hlavní město státu Florida a leží jihovýchodním směrem. Na spoj do Panama City ale budeme čekat do 06.00. To je asi pět a půl hodiny v noci na neznámém, pochybnými živly velmi exponovaném místě, nelíbí se nám to. Vlasta volá Láďovi, jestli by pro nás nepřijel. Přijel. Asi za dvě hodiny. Budeme tedy čekat. Raději dvě hodiny a potom autem než šest hodin a potom autobusem. Bloumáme po nádraží. Nudíme se, a tak se procházíme a koukáme. Vždycky někdo zůstává u zavazadel.

Chce se nám spát, a tak klimbáme, i když se to tu nesmí. Ale policista je benevolentní a nechává nás napospas bezdomovcům, jen ať si s nimi taky užijeme. Jeden se zrovna přikolébal a prosí mne o peníze na trochu mléka pro svoje dítě. Pět dolarů. On se asi zbláznil. Za pět dolarů tady koupím asi šest litrů mléka. To teda musí být dítě. Trochu mléka. Předstírám, že nerozumím, a pán odchází. Chápe se ho policista a odvádí jej ven z haly. Pán asi není tak hodný, jak by bylo třeba. Zkouším volat našim. Bere to maminka a hned mi líčí, jak se jí ulevilo. Prý v Kalifornii spadlo letadlo. Vysvětluji jí, že Kalifornie je na západním pobřeží, zatímco Florida je na pobřeží východním. A zde jsme my. Tady žádná letadla nepadají. Tak si to prý najdou na mapě. Mám ještě nějaké peníze na kartě, tak zkouším volat i ostatním. Teď jsou asi tři hodiny ráno, to je v Čechách tak devět, akorát čas na telefon. Jenže spojení hnedka padá a mě to stojí bratru čtyři dolary. Já se fakt nikam nedovolám. Jsou skoro čtyři hodiny ráno a my stále čekáme na Láďu. A konečně otvírá dveře haly běloch. Atlet, playboy, tak 24 let. Láďa. Jedeme džípem a v pohodlí do Panama City. Naše martyrium přesunu ze severu na jih končí. Ptáme se, co bude dál. Práce je dost, nějakou si vybereme. Zalézáme do motelu „Jižní bríza“, někde na kraji města. Těšíme se na sprchu a postel. Zítra se pro nás staví „šéf“ a dáme se do toho. Do čeho?

úterý 1. 2. 2000 – Panama City …

Probudili jsme se asi v poledne. Umytí jsme vyrazili nakoupit jídlo do obchodního domu Wal-Mart. ↓ „Tak jak? Vypinkali? Vypinkali?“ Co to je? Co to slyšíme? To je snad čeština! Nějaký pán s koštětem na nás mává a ptá se nás, zda jsme se vyspali hezky. Přitakáváme. Je to nějaký podivný cizinec, co mluví trochu česky. Asi Maďar. Jdeme do toho supermarketu. Wal-Mart je něco jako náš Globus nebo

Kaufland, ale je to větší. Jídlo ani průmyslové zboží zde není drahé. Nakoupili jsme nějaké pečivo, ovoce, zeleninu, hotová jídla do mikrovlnky, mléko a pohlednice Panama City. Válíme se na pokoji a pobíháme kolem telefonu. Pořád je obsazeno, linky na starý kontinent jsou asi ucpané. Koukáme se na televizi a jíme. Vlasta teď tancuje před Michalem s poslední plechovkou českého piva a snaží se spoustou zbytečných pohybů upoutat jeho pozornost. Pak mlaská, srká, imituje zvuk otevíraného uzávěru od toho pokladu a tančí do postele. Michal naopak předstírá ukázkový nezájem, aby podbízejícího se Vlastu pokořil. Ještě že nepiji pivo. Polívám si jazýček mlíčkem amerických kraviček a jsem tak říkajíc spokojen. Volal Láďa, že spal celý den, a že se tedy staví až zítra ráno. Až tohle dopíši, budu se válet anebo válet. Nemůžu usnout, protože jsem spal skoro celý den. Vykoupal jsem se, převlékl a teď se půjdu projít po okolí. Všude je tu stejně spousta zajímavostí a já bych takhle nic neviděl. Navíc mi dochází papír na psaní a to je kritická situace. Už jsem popsal i smlouvy s Komerční bankou, pojišťovnou a další důležité papíry. Jediný obchod, o němž vím, je Wal-Mart, určitě tam papír budou mít.

středa 2. 2. 2000 – rozloučení s Vlastou …

Vstáváme asi v osm hodin. V devět má přijet Láďa a definitivně se rozhodne, co s námi. Najedli jsme se a zabalili zavazadla. Čekáme na šéfa a nadáváme na něj, je to pěkný … nespolehlivec. Doufáme, že se na nás nevykašlal. Je tři čtvrti na jedenáct, do patnácti minut musíme vyklidit hotel, nebo budeme platit deset dolarů za každou další započatou hodinu. A to je … to prostě není … to, co bychom potřebovali. Naše nálada, zejména potom ta Vlastova, je ledově chladná. Vlasta asi Láďu zabije. Zastavil se u nás nějaký chlap. „Čau, kluci, jste Češi?“ Překvapeně přitakáváme. Je to nějaký pošuk.

„Za kým jste přijeli? Za Lenkou, nebo za Láďou?“ Přiznáváme se.

„Jo, tak na Láďu, na toho si dávejte pozor. Láďa má problémy s placením. Já jsem mu hodně lidí přebral.“ Vlasta se ho ptá, kolik dává peněz.

„Šest dolarů na hodinu a klidně vám seženu hned dvě práce.“ Fajn. Bereme si na něj telefon. „A kdyby se vás Láďa ptal, tak jsme se spolu o ničem nebavili. Jenom jsme se zdravili, jo?“ „Jo, jasně.“ Zatímco připravujeme plán na tichou vraždu, Láďa přijel. A uviděl toho frajera. „Čau, doufám, že mi nepřetahuješ lidi.“ „Ne, jenom jsme se tak zdravili. Kluci jsou z Čech, tak jsem byl zvědavý. Tak čau, kluci.“ Chlapík se otočil na podpatku a mazal pryč. Ani jsem se mu nedivil, Láďa je docela „veliký pán“ a z našeho milého agitátora by pravděpodobně v okamžiku stvořil prvotřídního otloukánka. Nakládáme batohy a tašky. Situace se vyjasňuje. Zatímco my jsme již zmizeli z hotelu a stojíme u telefonní budky, náš boss nám rovná velitelský čas. „Tak, teď je asi deset třicet.“ „Jak to?“ Vlasta tvrdí, že je dvanáct třicet. Pravdu má boss. Když jsme mu v devět volali, bylo vlastně sedm. A v jedenáct bylo devět. Zastřelíme Vlastu. „Kluci, dejte si na tohohle chlapa bacha. Je to hrozný parchant a má problémy s placením.“ To tedy vypadá, že problémy s placením tady mají asi všichni ☺. Kde jsi, země zaslíbená? Ale aspoň si nemusíme lámat hlavu s tím, ke komu jít, když je to všude stejné. Láďa nás veze na stanici Greyhound. Michal a já pojedeme do St. Augustinu a budeme pracovat tam. Vlasta zůstane v Panama City. Je nám to líto, ale co se dá dělat. Škoda je hlavně, že na sebe zatím nemáme žádné spojení. Budeme muset něco vymyslet a potom se Vlastovi ozveme. Na autobusovém nádraží platíme dalších padesát pět dolarů za jízdenku. Autobus má jet v jedenáct hodin správného, místního času.

V jedenáct deset se začala hýbat naše zavazadla. Neklamné znamení odjezdu. Tedy alespoň odjezdu našich batohů. Jdeme k východu z terminálu a ptáme se řidiče, jestli je tohle autobus do Tallahassee a Jacksonvillu. Je. Tak jenom nějaké pití na cestu a hopla dovnitř. Modlím se, aby nejela nějaká ženská s miminem. Dítě cestou vždycky řve a my neusneme. Jen jsem se pomodlil, nastoupila běloška s miminem v místní klasické, transportní kabele z plastu, s plastovým držadlem. Sedáme si a těšíme se alespoň na to, že je den a my se budeme moci kochat místní krajinou. Michal pronáší několik sexuálně explicitních, nezapsatelných frází na adresu řidiče. Zase půl hodiny sekera. Konečně se hýbeme. Jedeme po pěkné silnici na východ. Opouštíme pobřeží Mexického zálivu a vrháme se střemhlav k Atlantiku, cestou do Tallahassee se dělá pěkně teplo. Druhého února, a venku je osmnáct stupňů. Koukáme se po okolí. Všude po cestě jsou zhusta rozházené kostely všech možných církví, které nás různými poutači zvou k dobrovolnému spasení našich duší. Přemýšlím o tom. Třeba by mi to pomohlo. Nakonec se rozhoduji, že tu svou duši budu jako správný středoevropský ateista šlechtit sám. Bojím se ale, že ten křížek na krku od maminky časem způsobí, ať již po tom toužím, či nikoliv, nějakou nedělní návštěvu kostela nebo něco takového. No, snad tomu ujdu. Obdivujeme mobilitu místních obyvatel. Jsou tu celé vesnice domků na kolech. To jsou takové velké, bytelné přívěsy s podvozkem, které se dají dopravovat po silnici nebo železnici. Michal zrovna před chvílí jeden zahlédl, jak se šine po krajnici. V takové osadě přívěsů si pronajmete místo a zaparkujete. Připojíte si elektřinu a vodu, ohlásíte adresu na poštu, a už bydlíte. Je to fajn. Nemohu se vynadívat na místní les. Je jako z chaotické pohádky. Vedle borovic zde rostou palmy, vedle dubu pomerančovník, prostě zmatek. Všechno je promícháno neuvěřitelně propleteným podrostem a tento komplex se střídá s poli suché, sluncem vyprahlé trávy. Je vidět až ničivá síla paprsků té hvězdy nad hlavou a já se potím jenom při pomyšlení na sluníčko v dubnu nebo květnu. Až mne hned ráno vyfackuje z postele třicetistupňové vedro a já se budu chtít schovat, ale nebude kam. Hrůza. Teď se ale zatím na teplo těšíme. Přijeli jsme přece ze zimy, a ani na severu, v New Yorku a Baltimoru, nebylo teplo. Jenom sníh a mráz. Předpověď počasí hlásící na dnešek dvacet pět stupňů bereme jako dar z nebes (už zase ty religiózní obraty). Do Tallahassee dojíždíme celkem včas. Jsou dvě hodiny odpoledne a venku je teplo. Místní Greyhound již známe. Trochu se bojíme o naše zavazadla a já se vydávám zjistit, kam se poděla a co s nimi bude. Slečna u přepážky nás posílá do úschovny zavazadel. Tam si nás podává černoch jako hrom a o co jako jde. Opakuji svou litanii o zavazadlech, přestupu a čtyřech hodinách čekání. Chlapec nám vysvětluje, že zavazadla zůstanou tam, kde jsou. To znamená zde, v úschovně. Potom se naloží do našeho autobusu a jako obvykle s námi dorazí na místo určení. Ještě se ujišťuji, že to nebude nic stát, a vyrážíme na malou prohlídku města. Tallahassee je jedno z nejstarších měst Floridy. Docela pěkně postavené. Je zde mnoho parků, stromů, domy se zahradami, rušné ulice s autoopravnami, bankami, restauracemi a obchody. Potkáváme cestou tetovací studio. Michal navrhuje, že bychom se mohli nechat tetovat. To není rozhodně nápad k zahození. Bohužel, nyní na to nemáme ani čas, ani peníze, ale slibujeme si, že si nějaké to studio seženeme v St. Augustinu. Tam jistě také nějaké bude. Potom si prohlédneme nabídku místních profesionálů a rozhodneme se, co s tím uděláme. Sranda musí být, že? Michal fantazíruje, že by si nechal vytetovat nějakou plachetnici, aby vypadal jako starý mořský vlk. Já svou představu ještě nemám. No uvidíme. Cestou zpět městem jsme se zastavili na nádraží zkontrolovat stav zavazadel, autobusu, řidiče a maminek s nemluvňaty. Všechno v pořádku, až na ty maminky. Už tam zase jedna stepuje. Takže opět cesta jako letní vánek.

Sedíme a koukáme se po Američankách. Je to téměř ohavné. Všechny jsou tučné, odporné, příšerně oblečené a divil bych se, že nepáchnou. Jedna se zrovna začala zajímat o mne. Mrkla na mne, až jsem se začervenal. Asi po mně jede jako blázen. Ale je jí asi sto čtyřicet, úplně ošklivá snad ani není, ale má příšerné břicho . Pupek jako chlap. To jsem snad ještě nikdy neviděl. Jo, to je holt ta emancipace. To se holt nedá nic dělat. Sahám až na dno svých schopností pantomimy a grimasologie a vrhám jejím směrem ten nejodpudivější výraz drsňáckého zabijáka s pestrou a kriminály protkanou minulostí. Tím jí jednoznačně naznačuji svůj nezájem. Po nedlouhé době to chápe a vzdaluje se. Myslím na české holky a je mi smutno. Kdy já uvidím nějakou takovou krásnou, hodnou, milou, inteligentní, vtipnou, originální, divokou ženskou se smyslem pro sport, kulturu, nesmysly a … Do té doby ale zřejmě umřu na totální absenci esteticky pozitivních dojmů. Nastupujeme do autobusu. Po očku se koukám do fronty. Opravdu je tam. Ta s tím miminem. Přemýšlím, jestli nás náhodou nesleduje nějaká liga pro ochranu miminek před českými gastarbeitry. Miminko je hodné. Já ale bezpečně vím, že po třech mílích se probere a potom bude až do Jacksonvillu velmi intenzívně interpretovat pocity nelibosti nad natřásajícím se dopravním prostředkem. Černoška přede mnou marně zápasí s opěradlem sedačky. S lehkostí a noblesou sobě vlastní jí předvádím, jak se opěradlo zasouvá dolů do křesla. Je velmi vděčná, všechno je „sou mač“. Už jenom zbývá, aby mne samou vděčností začala líbat. Potom by si asi se mnou o tom chtěla promluvit a nakonec by mne na rozloučenou objala a poplácala po zádech. Go greyhound, go.

Do Jacksonvillu přijíždíme včas, je asi deset hodin. Náš spoj do St. Augustinu jede v jedenáct. Máme hodinu na kukandu. Sedíme tedy v terminálu nádraží a díváme se po lidech. Tamhle sedí evidentně dva kluci z Kelly Family. Poznáváme je naprosto přesně. Jsou to úplně tutoví Irové. Jdu na záchod. Když se vracím, koukám, že Michal tu sedí zarovnaný zavazadly jako pohůnek od bagáže. Nějaký mladý Američan ho poprosil, jestli by mu je nepohlídal. Michalovi se to nelíbí a chce zmizet pryč. Chvíli si hrajeme s myšlenkou, jak by se asi tvářil ten kluk, kdyby najednou zjistil, že Michal stojí za ním ve frontě u bufetu, a že mu tedy ta zavazadla nikdo nehlídá. Nakonec ale zůstáváme a děláme pejska. Mám nedobrou náladu. Ne sice úplně špatnou, ale určitě nedobrou. Baterky v přehrávači mi došly a tady žádné nemají. Jdu si koupit něco k jídlu. Mám skvělý výběr.

Chipsy, čokoládové tyčinky, koláče a hamburgry. Nakonec volím čtvrtliberní hamburger se sýrem za dolar osmdesát devět. Dva sedm, pane. Jak to? Snad dolar osmdesát devět, ne? Dva sedm. Dávám tedy pět dolarů a sedm centů. Prodavačka bere a nevrací. Chvíli čekám, jestli nepřijde nějaký vracecí rituál, ale po několika minutách to vzdávám a komunikuji. Dívka se nejdříve trochu podiví, tázavě povytahuje obočí až na temeno hlavy a čeká, co bude. Ptám se po svých dolarech. Tohle přece není restaurace, abych jí musel nechávat dýško. Schválně používám pro dolar výraz „babka“, aby děvče vidělo, že jsem zcela v obraze a že si se mnou řiť nevytře. Potom mi vrací ty tři dolary a já můžu spokojeně jít na svoje místo.

Vyrážíme k autobusu. Ani se mi tomu nechce věřit, ale ve frontě zase stojí nějaká žena s miminem. Nadáváme jako kameníci, ale doufáme, že to těch čtyřicet minut už vydržíme. Naše cesta vrcholí, tak to snad přežijeme. V jedenáct autobus zavírá dveře. To snad není možné, že by vyjel včas. A také že ne. Řidič jenom zkoušel dveře. Čekáme na přípoje a vyrážíme s obvyklým třicetiminutovým zpožděním. Zatracené kafe, teď určitě neusnu. Koukám se alespoň po okolí a snažím se zapamatovat názvy silnic, měst a obchodů. Doufám, že náš kontakt v rámci zpoždění přehodnotil situaci a počká na nás u terminálu. Jinak nás čeká noc na zcela neznámém místě, ve zcela neznámém městě, neznámé zemi a dost pravděpodobně i v neznámé cele policejní stanice, kde budeme vyndávat věci z kapes a vysvětlovat, proč spíme opřeni o batohy u nádraží, když máme každý po kapsách peněz jako želez. Moje obavy jsou ale zbytečné. Do St. Augustinu přijíždíme se stejným zpožděním a náš budoucí šéf nás už netrpělivě vyhlíží jako věrný pejsek. V autě konečně začínáme věřit, že naše neskutečná cesta končí. Kontraktor, jmenuje se Robert Trochta, nás veze do našeho nového bydliště. Je to poměrně slušný domek pro čtyři osoby, v němž nás však bude bydlet šest. Postel tu je, takže padáme rovnou do ní. Ještě se stihneme seznámit s Pepou, co tu už bydlí. Cena za toto bydlení bude v rozmezí sto padesáti a dvou set dolarů měsíčně i s účty za vodu a elektřinu. Nemáme deky a polštáře, takže spíme jenom tak. Ani nám to nevadí, jsme úplně bez sil. A tak opravdu končí naše cesta za prací. Zítra se dozvíme detaily o našich zaměstnáních.

čtvrtek 3. 2. 2000 …

Probudili jsme se zimou asi v osm hodin. Nespali jsme moc dobře a celou noc jsme se budili. Stejně se ale cítíme o mnoho lépe. Bez deky je život těžký. Seznamujeme se blíž s osazenstvem našeho domu. V jednom ze zadních pokojů bydlí kluci Karel a Radek. Karel je bývalý voják, je tady již čtyři měsíce a teď zde dělá montáže nějakých blíže nespecifikovaných silnoproudých zařízení. Radek je jednadvacetiletý kluk z Přerova a přijel před dvěma dny. Protože doma sehnal letenku z Prahy do New Yorku a Jacksonvillu za šestnáct tisíc, neprožil si cestou to co my. Vypravujeme si navzájem zážitky z cest, Karel nám popisuje život tady, radí, kam na nákup a tak. Hodnotíme situaci jako celkem pozitivní. Snídáme. Michal si koupil asijskou polévku v konzervě, jenom ji zalít horkou vodou. Zřejmě není nic moc, protože přibližně třetina obsahu konzervy skončila v toaletní míse. Já jsem si dal sladký višňový koláč za dolar osmdesát, váží kolem půl kila. Sotva jsme dojedli, přijel supervisor. Řešíme několik problémů. Zejména jak zaplatíme auto. Supervisor nakonec navrhuje, že ho zaplatí a auto nám doveze zítra. Dnes vezme Michala a Radka a jedou makat na hotel. Já nastoupím až zítra. Budu se tedy asi učit. Mám pracovat jako recepční v hotelu, tzv. front desk clark. Studuji běžné konverzační obraty v hotelu a styku s hosty. Michal a Radek odjeli do práce. Budou dělat v hotelu housekeeping. To je něco jako pokojská. Stlát postele, uklízet pokoj, čistit koupelnu a tak. Všichni jsme zvědaví, jaké auto nám Robert sežene. Asi to bude nějaké volvo automat. Cena by neměla překročit osm set dolarů. Uvidíme, zatím spíš víc mluví, než činí. Konverzuji s Čechy co jsou tady už déle, a snažím se od nich zjistit vše užitečné. Zkušenosti se životem zde shrnují zhruba do dvou vět. Když budeme pracovat, budeme se mít skvěle. Pokud ne, nebudeme se mít skvěle. Jsou tady i tací, co pracují šestnáct hodin denně. To je nechutná cifra. Naše pracovní doba by se měla pohybovat v rozmezí deseti až dvanácti hodin denně. Pracovní tempo tu je jižní, tedy žádná křeč. Celý den doma mne stojí spoustu nervů a pomalu propadám depresi ze samoty. Myslím na rodiče a přátele, je mi hrozně. Už aby byli kluci doma. Nebo sednu na letadlo a šup zpátky. Konečně je slyším. Smějí se a vyprávějí, jak bylo první den v práci. Šéfové jsou prý hodní a moc je nehoní. Dostali firemní tričko a deodorant proti zápachu, aby nerušili hosty svou tělesnou přítomností. Je osm hodin večer a my stále nemáme slibovaný automobil. Hádáme, jak se zítra dostaneme do práce. Voláme tedy supervisora, slibuje, že nejdéle zítra ráno auto bude a že se již vlastními silami do práce dostaneme. Tak to bude úplně ou kchej. Ale až zítra ráno, až to auto uvidíme. Nebo ještě lépe, až v něm budeme sedět. dostat do ruky, proměním ho snad v antihmotu. Ale nálada se rychle lepší, když už nejsem sám na ulici. A během těch pěti hodin jsem myslel snad na všechno na světě. Hezky jsem si zameditoval a myšlenkami jsem se vrátil domů k rodině, přátelům a dívkám. Kluci jsou ale spokojeni a já snad budu také. Doma podrobně zkoumáme auto. Že je to volvo, nám došlo již ráno, dále jsme nalezli centrální zámek, motor (asi dobrý), palubní desku bez rádia, cigaretový zapalovač. Střešní okno v létě pomůže vyhnat vedro, barva vozu je bordó, espézetka „á nula sedm broskev á vé er a nápis sunshine state Florida“. Vpředu značka není, tam si můžeme dát, jakou chceme. Jdu si přečíst jméno naší ulice a číslo domu. Je to 69 Masters Drive. Teď už to nezapomenu. Po večeři jedeme do Wal-Martu pro spacáky, boty a polštáře. Potom do Food way pro jídlo. To je místní obchod s potravinami. Je velmi levný. Nakupují tady černoši i běloši a za pět nebo šest dolarů zde lze nakoupit jídlo na dva dny. Ve městě se ještě neorientujeme, ale to snad přijde.

sobota 5. 2. 2000 …

Ranní toaleta a snídaně se v podstatě nemění, opakovaně popisovat všechny tyto rituály je asi zbytečné. Jdu zavolat tomu našemu superchlapovi, že bych chtěl přeřadit ke klukům na Ramadu, abychom pracovali pohromadě, nemuseli jezdit navíc jízdu se mnou do práce. Odpadly by nám starosti, jak se domluvíme, kdy kdo končí, když zatím nemáme telefon, a vůbec celkem by to byla pohoda. Také se tam „u nich“ pracuje o mnoho déle a já bych si více vydělal. Kluci mne vyhodili před hotelem, píchám si v 9.18. Manažerka mne pro dnešek přiděluje do prádelny (pro změnu ☺). Budu dělat s chlápkem, co se jmenuje Kcha Kcha, a je to čistokrevný tlustý Ind. Navíc je to tupec. Anglicky zná asi sto slov a ta pořád opakuje. Nejvíce se mu líbí slovo ručník. To opakuje pravidelně buď v souvislosti s ručníky, nebo i jen tak. Ještě umí: čistý, suchý, mokrý, špinavý, pračka, sušička, minuta a k tomu několik číslovek. Taky umí slovo boss, cigareta a pozor. Stále koulí očima a pozoruje, zda nedělám něco špatně. Pokud ano, zařve „ručník“ a jde to po mně opravit. Na svou dovednost prádelního mistra je neobyčejně hrdý. Jdu tedy radši na pokoje posbírat špinavé prádlo a vzápětí mne na jedné toaletě, nikoliv nepříjemně, překvapuje čtyřdolarový tuzér. To je hezké. Kcha Kcha by byl neobyčejně naštvaný, kdyby to viděl. V hotelu pracují tři české dívky. Dvě jsou z Kroměříže a jedna z Prahy. Jsou celkem sympatické, ale jsou stále v práci. Končí asi o půlnoci a to my chodíme už spát, takže s nimi nic moc nebude. Můžeme si alespoň popovídat. Taky se tu občas mihne pohledná Američanka Nancy. Je to asi jediná hezká místní dívka zde, v hotelu Clarion Inn. Bruneta, sto pětašedesát centimetrů, pěkná postava, snědá, asi napůl nějaká Španělka nebo Portoričanka. Nezávazně s ní konverzuji. Flirt to ale není a ani na něj nemám chuť. Vyslídil mne Kcha Kcha a mele něco o ručnících. Zjišťuji, že je to dobrý parťák, když jej česky posílám tam, kde končí záda a začínají nohy, a Kcha Kcha se tomu přátelsky směje. Vynikající na našem profesionálním vztahu je fakt, že on nemůže nic nahlásit „výš“, protože mu nikdo zde nerozumí. Tak si můžu v mezích norem dělat skoro, co chci. Končím ve tři a Tereza (ta z Prahy) mne veze domů. Uvařil jsem oběd a píši dopisy klukům, rodičům a holkám. Jeden jsem psal tři dny a má deset listů.

Dnes se pojedeme podívat na moře a pláže. Táhne nás to na místní veřejné rybářské molo. To je taková stavba, co ji známe z filmů. Dvě až tři stovky metrů dlouhá konstrukce. Vstup stojí padesát centů pro procházející se a dva dolary pro rybáře. Na molu je takový automat. Vhodíte dva čtvrťáky, zatáhnete za tu páku a … držíte noviny. Vstupenky na molo se totiž prodávají uvnitř té boudy, co na ní visí ten oblbovák s novinami ☺. Tvářím se, jako že jsem si chtěl ty noviny koupit a že sem vlastně kvůli nim jedu. Chlap za pultem se mi ale tlemí, je mu to úplně jasné. Blbec. Konečně moře. Neviděl jsem ho snad tři roky. A ta vůně soli, jódu a ryb. Jsem rád, Atlantik je obrovská, nedozírná plocha. Jsme proti tomu živlu úplně nepatrné nic. Vůbec nechápu, jak se ti staří mořeplavci mohli odvážit tam vyplout, vždyť oni vůbec nic nevěděli. A ty lodě. Smekám před nimi v duchu svou čepici. Opravdu. O pobřeží se rozbíjejí vlny a já se těším, až si budu moci vyzkoušet surfování. Nadšení jsme všichni, Radek vidí moře poprvé. Chodí do vody v botách, sbírá mušle a vůbec se chová jako blázen. Jdeme zpátky. Řídím auto a přemýšlím o tom, že bychom mu měli dát jméno. Třeba Jantar. Nebo Vilém. To oceán mi pohnul srdcem. Je to mocný zdroj inspirace a citu. Běs, láska, život, čas, vesmír. Oceán je všechno. I kluci. I já. Rodina, kamarádi, žena. Je nekonečný. I oni to tak jistě cítí, jenže to neřeknou. Doma z nás nostalgická nálada padá, a tak se jdeme najíst. Hrajeme karty, povídáme si a odpočíváme. Jdeme brzo spát, zítra je neděle a to bude práce jako o vánocích. Musíme se vyspat.

neděle 6. 2. 2000 …

Tak se to potvrdilo. Víkendy jsou opravdu nejhektičtější část týdne.

Pracujeme poprvé celý den. Skončil jsem před šestou hodinou a potom dvě hodiny čekal na kluky, až pro mne přijedou. Jako obvykle jsem byl již správně naštvaný dlouhým čekáním. Zoufalý a otrávený jsem se cestou necestou vydal pěšky domů. U „Meka“ jsem uviděl taxikáře, jak si kupuje večeři, a ukecal jsem ho, aby mne domů hodil. Bylo to fajn a stálo to dvě padesát. Koupil jsem si k večeři fazole za devadesát centů, slaninu, kečup a chléb. Stálo to šest dolarů. Celý balík peněz, ale je to alespoň na tři dny. Michal studuje letáček s pozvánkou na krokodýlí farmu. Karel informace upřesňuje. Farma je prý opravdu hezká, spousta atrakcí, krokodýli a aligátoři, želvy, hadi, ptáci, opice a mnoho dalších krásných zvířátek. Slibujeme si, že se tam zajedeme podívat. Karel a Radek jedou spolu na projížďku po restauracích. Nevím, jak budou řídit, za alkohol za volantem jsou velmi přísné postihy. Ty jsou tady ale vlastně za všechno. Za tisíc babek … Snad je ve vězení neznásilní homosexuální černoši. My jdeme spát, ráno brzy vstáváme. Michal má být v osm hodin na place. Fajn.

pondělí 7. 2. 2000 …

Dnes jsme změnili modus operandi našeho nástupu do práce. Kluky vozím do zaměstnání já, potom se vrátím pro čtveřici Maďarů, odvezu je zpátky ke klukům do hotelu a potom pojedu do práce sám. Končím totiž nejdřív a potom pravidelně čekám na ně nebo na někoho, kdo mne odveze domů. Takže teď budou čekat oni na mne nebo se domluvíme, kdy pro ně přijedu. Až skončím v práci, stavím se u nich a dohodneme se na hodině H. Bude to sice stát o něco víc peněz za benzín, ale Maďaři to zaplatí, tak o co jde. Stejně to nebude na dlouho, v neděli bych měl nastoupit do stejného hotelu jako Radek a Michal, takže tím tyto problémy odpadnou. Budeme dělat všichni na stejném místě a končit budeme společně. Práce je poměrně stereotypní, nic zvláštního se neděje kromě toho, že nám docházejí peníze. Už aby byla nějaká ta výplata. Radek s Karlem jsou každý večer venku a množí své mimopracovní dojmy. Já na to nemám peníze, takže se připojím, až dostanu první šek ☺.

úterý 8. 2. 2000 …

Budíme se jako vždy asi v sedm hodin. Zvykám si těžko, normálně jsem doma vstával někdy mezi devátou a desátou hodinou. Ale když to jinak nejde, tak se to dá vydržet i v sedm. Uděláme si rychlou snídani a svačinu a jedeme. Hodím kluky do práce, stavím se pro Maďary, odvezu je a jedu makat. Dneska jsem poprosil Sue, naši generální manažerku, jestli by mi nedala v deset hodin padesát minut volno. Potřeboval bych si poslat nějakou poštu přes Internet domů a u nás v Čechách je zrovna ideální doba. Asi tak čtyři hodiny odpoledne. Jedu do veřejné knihovny a zapisuji se do pořadí. Todd, místní boss přes Internet, mne volá asi za deset minut k počítači číslo osm. Mám třicet minut, nalogoval jsem se na stránku s veřejnou bezplatnou SMS bránou pro všechny mobilní telefony u nás doma. Poslal jsem potřebné vzkazy, na odpovědi si ale asi nestihnu počkat. V duchu si přísahám, že hned po výplatě musím zajistit připojení telefonní linky u nás doma a vykoumat nějaké internetování. Za dvacet dolarů měsíčně je to více než snesitelné a mohu tam viset třeba stále. Už se těším na „konekšn“ s přáteli a rodinou. Zpátky do práce jsem dorazil snad na jednu minutu přesně. Sue je v klidu. Kcha Kcha se diví, kde jsem byl. Snažím se mu vysvětlit, že jsem byl na Internetu, ale nechápe to slovo. Neví, co to je. Tak ho alespoň uklidňuji cílenou konverzací. Zeptal jsem se ho na Rádžíva Gándhího, Indiru Gándhíovou, Gangu, náboženství, krávy, Kabira Bediho a potom jsem ho poprosil, aby mi zazpíval nějakou indickou písničku. Asi deset minut nechápal, co po něm chci, ale nakonec se dovtípil. Stydí se, ale zpívá. Je to děs. Dlouho jsem neslyšel nikoho takhle hrozně zpívat. Je to něco mezi krákáním, kašláním a voláním o pomoc. Nechápu význam toho zpěvu a už ho radši nepřemlouvám. Pracuji dnes výjimečně v prádelně. Je tu neuvěřitelný bordel. Kcha Kcha je prase. Dávám se do práce a za dvě hodiny je to tu k nepoznání. Všechno má své místo, přehled, řád. Pochvala od Nancy mne nemine. Cestou z práce kupuji fazole, slaninu, kečup a chleba. Šest babek. Ale je to tak na tři dny ☺. Fajn.

středa 9. 2. 2000 …

Dnes mi definitivně došly peníze. Nevím, co budu jíst a pít. Mám sice fazolí, slaniny a kečupu tak na týden, ale kdo to má pořád žrát, že. Kluci jsou v práci a já tam zrovna jedu. Vyhlídky jsou neradostné. Asi v jedenáct hodin objevuji v jednom hotelovém pokoji zapomenutý tip (tuzér). Housekeeper si ho nevzal, protože ležel na míse od toalety a z pokoje nebyl vidět. Čtyři dolary. Ty tedy přišly v pravou chvíli. Jeden dolar investuji do pití. Koupil jsem si ledový čaj a nabírám si velkou mísu ledu. Dávám si do plastového kelímku polovinu ledu a polovinu nápoje. Piji pomalu, velmi pomalu. Vydrželo mi to skoro dvě hodiny. Jsem dopoledne v prádelně. Přišla mne navštívit generální manažerka hotelu a řve radostí nad tím pořádkem, co jsem udělal včera. Mám u ní očko. Stejně to je fuk, protože nejdéle po neděli to tu balím. Aspoň na mne budou mít pěknou vzpomínku. Po snídani ale není v žaludku už ani památky a konec pracovní doby je ještě v nedohlednu. Trpím. Zrovna nesu koblihy hostům do konferenčního sálu. Přemýšlím, jestli jsou na počet. Pokušení tu je, ale nakonec vítězí strach a nezakusuji se do nich. Na schodech jsem si to ale rozmyslel. Koblihy, co jsem nesl do přízemí, totiž evidentně na počet nebyly, tak jsem si v mezaninu na schodech tři nacpal rychle do pusy a žvýkám. Než jsem došel nahoru, poslední kousky těsta mizí v žaludku. Říkám si dost, to bych taky nemusel donést nic. Tak to by bylo, ještě se alespoň domlouvám s housekeeperkou Monikou z Čech, že si na „checkoutu“ (na opuštěném pokoji) uvaříme kafe a na chvilku se tam zašijeme. Právě jsem přišel na výhodu včerejšího uklízecího běsnění. Manažerka se teď domnívá, že pracuji, i když nemusím, a tak se po mně nijak neshání. Samozřejmě že se plete. Ale takhle se můžu zašít třeba na půl hodiny a ona si myslí, že někde tvořím hotelové hodnoty. Všechno je tedy k něčemu dobré. Monika je asi tak jednadvacetiletá blondýnka z Moravy a je docela fajn. Aspoň si mám s kým popovídat a svěřit se s depresemi a problémy. Tak pijeme kávu, tlacháme a smějeme se. Anebo se taky nesmějeme. To podle toho, na co nebo koho přijde řeč. Dostávám dobrý tip na večer. Nějaká restaurace v centru města, kde se každé úterý scházejí muzikanti a hrají živou hudbu. Jo, to bych si dal. Zrovna včera jsem se koukal v bazaru na kytary. Svěřuji se, že bych šel, ale nejsou peníze. Monika si stěžuje, že je škoda, že jdu pryč. Prý nebude sranda. Jo holka, to je těžký. Nešel bych, kdybych nemusel. Jenže stejně myslím na úplně jinou blondýnku. A třeba se to i …*

*Milému čtenáři mohu prozradit, že se to tehdy ne …

čtvrtek 10. 2. 2000 …

V práci je všechno v pohodě. Přišla Nancy a zírá na pořádek. Brada se jí třese a ptá se, kdo to spáchal. Hrdě se tluču v hruď a Kcha Kcha závidí. Další pochvala, a já se jdu flákat na sluneční stranu hotelu za šest dolarů. Manažerka má dneska volno, tak se flákáme všichni, jak to jde. Kcha Kcha se fláká taky a schovává se mezi tanky s plynem. Trnu. Děsím se. Šílím. Studený pot mi vyráží na krku a teče po páteři dolů. Kcha Kcha chodí mezi ty tanky kouřit. To snad ani není možné. Nejsem zbabělec, ale barvitě si představuji, jak se celá prádelna i s polovinou hotelu, a hlavně se mnou, prolétne po okolí. Nedá mi to a opatrně se mu snažím vysvětlit, co se může stát. On snad vůbec nic neví o propan-butanu smíšeném se vzdušným kyslíkem, otevřeném ohni, explozi, teplotě, tlakové vlně a křehkosti lidského těla. Ale já ano. Už jednou jsem si to zažil na vlastní kůži a docela mi to stačilo. Hlavně neopakovat. Kcha Kcha to neochotně típnul a uražen mizí v prádelně. Uff. Slibuji sám sobě, že to tady dneska balím a už mě tu nikdo neudrží ani párem volů. Ani Monika. Zavolám supervisorovi a děj se vůle tvá. Zbytek dne je jako vždycky. Jedu domů, s Karlem do knihovny poslat nějaké maily, on tam ještě nebyl. Potom pro kluky a domů. Odpoledne se stavuje supervisor Trochta. Zítra mohu nastoupit s kluky na druhý hotel. Přestup je zařízen. Tak vida, ani to nebolelo. Výbuchy se budou konat už beze mne. Půjdeme ven. Najíst, umýt a jedeme se podívat na novou pláž a do města. Pláž je celá pokrytá mušlemi vyplavenými mořem. Je to romantický kout. Už se těším, až se začneme koupat. Koupím si v bazaru surfové prkno a naučím se na tom nesmyslu jezdit. Podmínky jsou tu na to skvělé. Chechtáme se celý večer vtipům.

pátek 11. 2. 2000 …

Dnes jsem s ostatními kluky nastoupil do práce do hotelu Ramada. Tedy s Radkem a Michalem. Vlítl jsem do recepce hotelu a natrefil přímo na generálního manažera Luka A. Muselmanna. S profesionálně zdvořilým výrazem mne chtěl ubytovat. Rychle jsem mu vysvětlil, že jsem jeho nový pracant od supervisora Roberta. Byl úplně nadšen. Luke je vlastně pořád nadšen. Stal jsem se tedy dalším housekeeperem z našeho týmu. Je to docela normální práce. V podstatě něco jako pokojská, ale to už jsem říkal. Musím uklidit pokoj po hostech, co jej opustili. Celý den jsem se učil povlékat postele, stlát, luxovat, připravovat ručníky a toaletní potřeby. Radek Brumlík (zapsal Radek Brumlík). Můj spolubydlící v St. Augustinu na 69 Masters Drive. Je to blázen. Je mu jedenadvacet let, pochází z Přerova a dneska se nechal ostříhat skoro dohola. Vypadá jako školák, a dokonce se tak i chová ☺. Svoje jméno napsal do tohoto záznamu sám a má z toho velikou radost. Teď už tedy umí pracovat i s osobním počítačem.

sobota 12. 2. 2000 …

Je to pohoda, když nastupujeme do práce všichni dohromady. Jenom se musíme zastavit pro Maďary a dovézt je na náš hotel. Potom si píchneme a jdeme na to. Snažím se vypozorovat, co jsou moji noví kolegové zač. Náš hlavní šéf, generální manažer hotelu, je Luke A. Muselmann. Je to asi třicetiletý klasik pohodového vzezření a chování. Je s ním sranda, nenadává, chová se k nám dobře, pořád se ptá, jak se máme. Naše práce se mu zdá stále very good. S Lukem se dá na všem dohodnout. Luke nemá přezdívku a to hovoří za vše. Naše přímá nadřízená je Pat. To je černoška s jizvou na čele. Nosí čepici a velké náušnice. Dobře se s ní povídá, když si dává pozor, aby mluvila zřetelně. Jinak ji musím stopnout a poprosit, aby mluvila pomaleji. Kluci jí dali přezdívku Černá ruka a musím uznat, že to opravdu sedí. Má skutečně černé ruce. Je trochu hrr a občas se nás snaží překvapit, jak nic neděláme. U mne se jí to podařilo hned první den. Zazdil jsem to hláškou, že čekám na finiš svého kolegy. Moc ji to neuspokojilo, ale dala pokoj. Máme také tým spolupracovníků. Jsou černí i bílí. Černošky u nás dělají tři. Černá noha, Ovčí babička a Maradona. To je paní, co vypadá skoro stejně jako Diego Armando Maradona po léčení drogové závislosti. Dále jsou zde s námi tři bělošky a jeden duhový hermafrodit v prádelně. To je napůl žena, napůl pračka. Hlavu má jako člověk a tělo jako ždímačka. Barvy má různé. Její věk je neodhadnutelný, ale předpokládáme, že se narodila stejně jako my v tomto století. Černé i bílé housekeeperky se s námi moc nebaví. Asi proto, že mají méně tuzérů nebo jim vadí naše opěvovaná pracovitost. Ale když je potřeba, jsou také ou kchej a družně pokonverzují. Trochu. Jinak jsou v hotelu rádi, že nás mají. Nikdo není ochoten pracovat tak dlouho jako my, a tak na nás stále zbývá nějaká práce. Děláme od osmi a natáhne se to někdy i do deseti hodin večer. Jako třeba dnes. Stihli jsme tak akorát zajet do prádelny se špínou k vyprání. Do postele jsme se dostali z posledních sil a potom již nic nevíme.

neděle 13. 2. 2000 …

Pracovní den jako každý jiný. Jenom delší. Víkendy zde znamenají nejvíce práce, a tak jsme v hotelu zase do půl desáté. Dostaneme ale také více „tipů“, takže si můžeme zajít zadarmo třeba na dobrý oběd. Na kuřata do KFC. Za sedm dolarů vám dají jídla jako pro rotu vojínů. A dobré, moc dobré. Žádné hamburgry. Po obědě se pokoušíme od místních lidí zjistit, jak je to s mobilními telefony, kde se zde dají koupit, zda existují bazary s GSM telefony atd.. Dostali jsme pár tipů, tak si někdy zkrátíme směnu a pojedeme to omrknout. Jinak se nic významného neděje. Stále se otepluje a my se potíme v dlouhých kalhotách. Budeme si muset dovolit Lukovi, abychom mohli chodit v šortkách. Jinak bychom se asi zbláznili. A to je únor. Co budeme dělat, až bude květen nebo červen, nikdo neví. Asi si to budeme házet. Obzvláště já. Mou pracovní náplní je přes den svlékání postelí a svoz prádla do prádelny. Chodím teď hodně venku a po schodech z přízemí do patra. Potím se jako vepř. Navíc mám citlivé oči na sluníčko, takže musím nosit brýle. Vypadám sice, jako kdyby mi to tam patřilo, ale to se nedá nic dělat, je to nezbytné. Nepohodlné na tom je, že je musím odkládat při každém vstupu do pokoje, a to je velmi často. Brýle nasadit, přejít plac, v pokoji je sundat, abych viděl na ten bordel, posbírat to a potom je zase nasadit, než vylezu. Začínáme se opalovat v obličeji. Sluníčko je fajn, ale máme ho za ten den plné zuby. Kvitujeme s povděkem, když zaleze. Přemýšlíme, jak to budeme dělat, když pojedeme na pláž. Buď tam budeme chodit jenom v noci, což má také své kouzlo, nebo si budeme házet korunou, kdo kdy bude mít volno. Všem třem nám ho nedají ani náhodou. Neměl by kdo dělat. Zatím to necháváme koňovi, ale budeme na tom pracovat. Totéž se týká i baru, posilovny, kina, hospody, diskotéky, prostě všeho. Luke je ale docela dobrý chlap, tak se snad nějak dohodneme.

pondělí 14. 2. 2000 – Valentine’s day, déšť a had …

Dnes má volno Michal. Odveze nás do práce a potom si bude lebedit doma. Jakmile jsme opustili haus, všichni nás zastavují a přejí nám „have a nice Valentine’s day“. Svatý Valentýn, svátek všech zamilovaných, zde má dlouholetou tradici a je to monumentální nástroj show-businessu. Dnes tím žijí všichni a to není nic na naše rozteskněná srdce. Povídáme si cestou do práce a všichni tři myslíme na naše lásky doma. Michal se potom kasá, jak se doma prospí, pojede se někam podívat a tak. V noci muselo asi pršet a ani teď to nevypadá na sluníčko. A opravdu, za chvíli se spouští déšť. První déšť na tomto kontinentu, který jsme zažili. Teplý a vydatný. Vítr bičuje proudy vody a ty nás pronásledují i pod střechou. Práce nám nejde od ruky, ale nikdo nás pravděpodobně nepřijde kontrolovat. Všichni zalezli a čekají, až to přejde. Přeháňky jsou tak půlhodinové, potom se vždycky vyčasí a sluníčko začne vysoušet kaluže. Zkouším volat domů, ale bere to jenom záznamník. Pokud to položím, tak přijdu skoro o celou pětidolarovou kartu. Tak alespoň nechávám vzkaz a doufám, že příště to někdo zvedne. Odpoledne jsem o tom složil písničku. Je ale moc smutná, tak tu není. Po obědě jsem zažil zajímavý zážitek při sběru prádla v pavilónu CB. Z ventilační mřížky pokoje sto třicet osm na mne kouká hadí hlava. Jak jsem se přiblížil s vozíkem, schoval se plaz dovnitř klimatizační jednotky. Chvíli o tom přemýšlím, potom to jdu ohlásit Pet. Ta je z toho jaksepatří mimo a jde to sdělit Lukovi. Ptají se mne, jestli to opravdu byl had. Rezolutně, kategoricky to potvrzuji a přidávám informaci, že jsem několik let choval doma hady a jednoznačně je poznám. Dokonce i způsob ukrytí a reflexy jsou typicky hadí. Jenom nevím, co to může být za bestii. Podle hlavičky odhaduji velikost tak na dvě stopy, maximálně tak třicet pět palců. Nejvíce tvarem hlavy a zbarvením připomínal malého hroznýše královského, ale ti v této oblasti nežijí. Ostatní obdivují mé znalosti, a tak je mým úkolem mřížku odkrýt a pokusit se o zneškodnění té potvůrky. Nerad bych zvířeti ublížil, ale nenechám se zase uštknout nějakou neidentifikovatelnou potvorou. Otevřel jsem ventilační mříž a vidím, že nic nevidím. Vůbec mne to nepřekvapuje. Malý had se schová kamkoliv. Chvíli to zkouším v různých rozích a zákoutích, ale jednotka je příliš členitá. Nelze zde nic najít. Doporučuji použít rozprašovač a alkohol. Tím by se možná podařilo hada vyhnat ven. Šéf tento drastický zákrok nepodpořil, prý by to vypadalo moc drasticky a hosté by se tázali, co se děje. Nasazuji mřížku zpět a modlím se za zdraví a život hosta na čísle sto třicet osm. Lepší je přece host mrtvý než přiopilý výpary lihu z klimatizace. Zbytek dne probíhá ale klidně, a ačkoliv jsem několikrát ventilaci kontroloval, zvíře jsem již neobjevil. Radek si zažil zajímavou historku. Vyprávěl mi takovou lechtivou story z minulého týdne a zrovna nešeptal. Když příběh vyvrcholil, upozornil jsem ho, že nad námi je George a Susane, oba Češi. Susane to jistě slyšela. Radek vybíhá ven a chytá se za hlavu. Susane stojí zrovna venku a něco podniká u vozíku. Směju se, až pláču. Doma nám Michal popisuje svůj den volna. Moc se bavil s Jitkou a Pepou. Prý spal a potom radši zmizel. Workoholici se hádali, a tak to doma nebylo k vydržení.

úterý 15. 2. 2000 …

Dnes má volno Radek. Kromě toho, že jsme jeli autem do práce, jeho den volna probíhal stejně jako včera Michalův. Radek šel pěšky na nákup a lidi se prý na něj dívali divně. Asi neviděli nikoho jít pěšky s taškami jídla. Michal a já jsme dřeli i za něj a stihli jsme to tak tak. V pět jsme si šli píchnout a dohodli se, že se pojedeme podívat po tom telefonu. Podáváme hlášení Lukovi a on nám podává lístek s dalšími deseti pokoji k udělání. Takže si zase pícháme a jdeme dělat. Končíme v půl desáté a máme toho dost. Jdeme spát a necháváme si něco hezkého zdát.

středa 16. 2. 2000 – první šek …

Dneska zase v plné parádě. Stavili jsme se pro Maďary jako každé ráno a vezeme je do práce. Jako každé ráno se jim musíme smát. Ta jejich řeč, plná samohlásek, a navíc ksicht toho jejich maskota. Nemůžeme se prostě udržet. Okamžitě z toho máme skvělou náladu. Přemýšlím, kdy budu mít volno já. V hotelové prádelně na rozpisu volna na tento týden je u mého jména samé w–work. Tak nic. Někdy jindy. O práci se asi není nutné zmiňovat, je stále stejná. Sem tam nějaký trapas, jak otevřete dveře pokoje, kde dávno nikdo nemá být, host na vás zírá a jeho přítelkyně se přikrývá ☺.

Ale jinak nic nového. Zaběhnutý tým profesionálů, něco jako Bodie a Doyle. Luke je jako Cowley, a tak to šlape. Doma jsme zjistili, že nám neteče voda. Odpojili nám ji, protože supervisor zapomněl zaplatit účet za vodu. To znamená, že si neuvaříme ani čaj, nevykoupeme se a ani si nedojdeme na záchod. Paráda. Dostal jsem šek na devadesát osm dolarů a šedesát pět centů. První výplata za dva dny v hotelu Clarion Inn. Jako první z nás tří nováčků se těším z vydělaných dolarů. Je to skvělé. Zítra zajdu na nákup a pořídím pár potřebných věcí. Přišli jsme na náhradní koupací řešení. Pojedeme se vykoupat na pláž k oceánu. Zvolili jsme Vilano Beach. To je pár mil za ostrovem v St. Augustinu. Je kouzelná, místo písku jsou tu samé mušličky. Malé, větší, po velkém větru a vlnách jako dům, prý i ty obrovské. Ty ale rychle vysbírají prodavači suvenýrů. Ukecal jsem Radka a jdeme se koupat. Jen tak, jak nás Pán stvořil. Lidi tu nejsou, je skoro noc. Vlny bičují břeh a my se do nich opatrně vrháme. Voda je dost studená, ale dá se to v klidu vydržet. Michal nejde, na něj je prý moc studená. Koupeme se asi deset minut a potom šup ven a usušit se. Cítíme se krásně. Jsme vlastně poprvé ve vodě Atlantiku. Sůl v očích a ústech, pach moře, vlna vás vynese až na břeh. V tu chvíli mi nic nechybí. Krása. Doma osprchovat, chvíli hrajeme karty a potom uleháme na lůžka.

čtvrtek 17. 2. 2000 …

V práci se nic neděje. Tedy kromě práce. Jenom Luke si stěžoval, že páchneme potem. Na to se ale dá dost těžko nějak reagovat. Máme jedno firemní tričko, a to je za chvíli jako prase. Propocené je samozřejmě hned, a tak si bereme, co kdo má. Já mám navíc kožené polobotky, a tak se mi hrozně potí nohy. Jdu tedy dřív z práce a kouknu se po obchodech. Rozhoduji se, že dnes vyměním šek za peníze v bance v centru a pojedu se podívat po mobilním telefonu.

Měli by ho mít v Paragon Communications. Jedu tam, ale na mou otázku zde mají pouze zápornou odpověď. Dívka, co se mnou komunikuje, vůbec neví, o co jde, a tak volá kolegu. Ten sice ví, o co jde, ale „géesem“ telefony pro evropské sim čipy nemá. Posílá mne do Powertelu. Je to jen dvě minuty autem odsud, ujímá se mne tam bodrý Američan a divže mne neobejme, když se dozví, že si chci koupit géesem telefon. Jenže tato firma nabízí pouze jeden typ, který zaručeně chodí se všemi sim kartami. Je to Ericsson 1888 a stojí dvě stě padesát dolarů. To je spousta peněz. Tolik nemáme. Nebo ano, ale každý z nás musí počítat s výdaji na bydlení, jídlo a nějakým spořením. Když teď všechno utratíme za telefon, potom abychom se chodili pást. Musíme ještě počkat. Jedu pro kluky do práce a referuji o výsledcích telefonické anabaze. Zklamání je na nich jasně vidět. Ale počkáme a potom …

Doma jsme se vykoupali, najedli a jedeme do obchoďáku. Potřebuji si koupit spoustu drobností. Letní boty, deodorant, pěnu na holení, vodu po holení, nabíječku na baterie „áá“ do discmanu, skořicové tic-taky, kraťasy, ponožky a peněženku. Sehnal jsem všechno kromě peněženky a nabíječky. Boty jsou skvělé a stály jenom sedmnáct dolarů. Takové ty trekovky, sandály s páskem přes kotníky. Kůže a vulkanizovaná guma, přes pásky jsou ještě utahovací řemínky z nylonu s plastovou sponou. Pěkné, pevné, vkusné boty. Mám radost. Ponožky a kraťasy jsou také dobré. Kosmetiku jsem koupil Old spice classic, těžko snáším jinou. Po ostřejších vůních mne totiž bolí hlava a na tuhle jsem zvyklý. Chtěl jsem si koupit ještě zubní kartáček, ale nemají žádný s tvrdým vlasem. To je divné, ale já jiný nechci, tak to ještě vydržím a kouknu se jinde. Nákup za padesát dolarů. Zítra už budu vonět, až si budou hosté stěžovat. Kluci hrají karty, já doháním zameškané hodiny u notebooku a doplňuji poznámky. Sem tam se na něco zeptám, moje hlava za moc nestojí.

pátek 18. 2. 2000 …

To je dnes. Při doplňování záznamu jsem se konečně dostal k dnešnímu datu. Nic významného nás nepotkalo, pomalu si zvykáme na všední život, tak není mnoho o čem psát. Čekáme na výplaty, abychom se mohli trošku rozšoupnout ve městě. Restaurace, ženy, herny, diskotéky, atrakce. Turistická lákadla nás polapí do svých tenat a to, co jsme dva týdny vydělávali, bude za několik hodin pryč. Ale zase bude o čem psát, ne ☺? Krokodýlí farma, výlety lodí na oceán, veřejná golfová hřiště, muzea a jiné kulturní atrakce. Potřebujeme telefony, já bych ocenil lepší notebook. Soubor má zatím asi šedesát stránek a už to spíš nejde, než jde. Počkám tedy, až co šeky. Dnes bylo asi dvacet šest stupňů. Dalo se to vydržet, neboť sluníčko chvílemi zalézalo za mraky. Zpocení jsme ale stejně, a tak jedeme z práce rovnou k moři a chvíli se koupeme. Velké vlny nás vrhají zpátky na břeh, plavat se nedá. Pokusíte se o několik temp a najednou je před vámi a nad vámi voda. Čapne vás to za hlavu a jste zase na pláži. Navíc máte písek tam, kde se sedí. A to můžete mluvit o štěstí, že tam nemáte kraby nebo medůzu. Také jsou tu žraloci. Jitka a Pepa, naši „milí“ spolubydlící, jsou v práci, a tak Radek udělal bramboráky. Jsou moc dobré. A Jitka, která by nám normálně nedovolila půjčit si ani lžičku a schovává si i sandwich u sebe v pokoji, aby si jej každé ráno přinesla do kuchyně, nic neví a nevidí. Vaříme v jejím nádobí a ona to neví a my máme radost jako děti, že jsme ji napálili. Cha cha. Koukáme se na televizi a já se chystám do vany.

sobota 19. 2. 2000 – Luke platí oběd …

Nechce se nám vstávat. Zejména Michal se tvrdošíjně drží spacáku a nechce ven. Až když jsem rozsvítil světlo, mrkl okem a hýbe se. Jeho inteligenční kvocient se s ránem vlastně rovná dvěma. Reaguje na světlo a na tmu. Dnes jedeme pro Maďary rovnou cestou do práce. Jezdí už jenom dva, tak se vejdeme. V práci je všechno jako vždycky. Černá ruka má zase volno, Černá noha a Ovčí babička makají a nějak podezřele s námi konverzují. Connie je taky veselá, co to do nich vjelo? No, hlavně že je mír. Znatelně se otepluje. V dlouhých kalhotách bychom to už asi nevydrželi. Dnes bylo dvacet pět stupňů, možná i víc. Pokud nebylo pod mrakem, museli jsme krotit pracovní tempo a zařadit jižní rychlost. Tu jsme odkoukali od černošek. Přesto máme celkem hotovo, tedy alespoň já. Ptám se Luka, co mám dělat dál. Dal mi několik pokojů, a já mu tedy říkám, že to udělám po obědě. Luke mi říká, že můžu jít hned, protože na oběd nás dneska zve. Jenom mu máme říct, co bychom si dali. Ptám se ho, jestli se nezbláznil, ale stojí si za tím. Prý hrozně moc dřeme a hotel v naší péči jenom kvete. Takže je to dneska na něj. Oznamuji tuto novinku klukům a jim se to velmi, velmi líbí. Bohužel, oběd v představách našeho generálního manažera znamená dva pytle fritézou vonících pokrmů z produkce McDonald’s, hranolky, hamburgry, kečup, kafe, kolu a minerálku. Hlavně hodně ledu, dávám si ho i do kafe. Vypadá to, že dnes budeme brzy hotovi, takže se domlouváme, že pojedeme k moři. Podívat se na surfery a zaplavat si. Moře se vlní, největší vlny jsou tak velikosti menšího chlapa. Plavat se v tom moc nedá, tak alespoň blbneme, vrháme se do vln, kloužeme po nich, necháme se unášet a tlouci vodou, bráníme se živlu. Nějak se mi z vody nechce, i když je studená. Je to paráda. Shodujeme se na tom, že takhle se i ta práce dá lépe vydržet. Cestou domů se zastavujeme pro jídlo. Dneska si prostě uděláme fajn večer. Jitka a Pepa jsou v práci, tak si upečeme kuřata, uděláme rýži, zeleninu, napapáme se, koukneme se na televizi, pokecáme, dáme si kafe nebo čaj a bude nám fajn. Koupil jsem si mléko s kakaem a už se na tu pochoutku těším. Investoval jsem také dolar šedesát do baterií a k dnešním gurmánským zážitkům připojím ještě rozkoš z hudby. Budu poslouchat muziku a toužit. I na to se těším. Doma jsme připravili všechno k vaření. Dal jsem stehýnka do trouby a zjistil, že nejde. Tedy nepeče. To je gól. Pepa to prý nějak spravoval. To to spravil, nadáváme jako důchodci. Předtím to šlo a teď to nejde. Co na tom, vůl jeden, spravoval? Jak to teďka budeme asi péct? A je po náladě. Na chvíli. Počkáme na Karla, jestli s tím něco nesvedeme. Chytili jsme švába velkého jako malá kočka. Odnesli jsme ho ven a pokusili se ho zašlápnout. Byl ale moc rychlý a zdrhl zpět pod barák. Doufáme, že ho nebudeme mít za deset minut zase v kuchyni. Venku se hemží černoši a plánují krvavé zločiny jako ve filmech, kde chodí jako gumáci s pletenou čepicí v srpnu, říkají kámo, ukazují rukou a zbraň drží horizontálně a míří s hlavou našikmo shora na hlavu nebožáka, co na něm páchají ten hrozný zločin. Potom sednou do aut, pustí si rádio extrabrutálně nahlas a jedou páchat. Vracejí se obvykle až ráno v sedm, to nás akorát stihnou vzbudit. Do práce asi nechodí. Michal napsal dopis domů. To je již druhý dopis, co v životě napsal. Je to od něho hrdinství, beru si z toho příklad. Vezmu též papír a napíšu hned několik dopisů. Po neděli si půjdu koupit surfové prkno, abych se to začal učit. To bude věc. Jako Hobbie v Pobřežní hlídce. Budu machr. Karel nakonec spravil troubu, takže jsme si slibovanou hostinu dopřáli. Zbytek sníme zítra k obědu.

pondělí 21. 2. 2000 …

Včera jsme končili v deset hodin. Po čtrnáctihodinové šichtě se všichni cítíme dost unaveně. Michal má dnes volno, Luke mu to dovolil. Jdeme si píchnout. Michal potkal Černou ruku a oznámil jí, že má dnes volno. Ona mu zase oznámila, že volno nemá. Připravila mu jedenadvacet pokojů. Michal se vzteká. „Volno si beru a hotovo. Prostě vodjedu a Černá ruka si může dělat, co chce.“ Nakonec jsme nalezli kompromisní řešení. Michal si zajede udělat, „co chce“, do města a vrátí se sem. Já zatím budu dělat jeho pokoje. Luka dnes není vidět. Asi odpočívá, včera se taky obětoval za někoho, kdo nemohl, a zůstal večer na recepci. Celý den fouká vítr. Jarní bríza přinese nové počasí, nové zážitky a ještě leccos dalšího. Pozoruji venku orly bělohlavé a racky. Hrdlička honí kukačku, a klove jí za letu do hlavy. Kukačka kuká a prchá. Po podlaze chodby v hotelu leze chrobák. Dnes je nějaký festival zvířat nebo co. Asi. Úplně se rojí. Pracujeme jižním tempem, Michal před chvílí přijel a teď dělá team work s Christine. To je běloška a asi jediná hezká dívka v hotelu. Oba mu závidíme. Přestávku na oběd jsme vychutnali, jak se patří. Ohřál jsem si v mikrovlnce kuře od včera a kluci mi závidí. Po obědě jsem si dal teplou sprchu a vzápětí přišla studená. Otevřel jsem další pokoje a koukám na neuvěřitelný bordel. To snad ani nemohli nechat lidé. Na zemi se válejí zbytky jídla, papíry od sladkostí, vymačkaný kečup, noviny, otevřená láhev s coca-colou, špinavé ručníky, kousky mýdla, toaletní potřeby, nedopalky, prostě všechno. Je to naprosto odporné. Takový svinčík budu uklízet nejméně hodinu a to budu velký frajer, když to stihnu. Váhavě se do toho dávám. Michal jednou měl taky takový pokoj. Přemýšleli jsme o tom, že Američané tráví svou dovolenou zvláštním způsobem. Jedou do hotelu, tam udělají strašný bordel, vyfotografují se v tom a potom to doma nebo v práci ukazují kolegům a kamarádům a říkají: „Hele, jakej bordel jsme udělali na Ramadě v St. Augustinu. Sleduj, jak jsme rozházeli žrádlo po celým pokoji. Zašlapali jsme to do koberce a nakonec jsme to polili kolou. Stará si utřela tu červenou rtěnku do ručníku, potom jsem vopravil olejovej filtr u auta a omyl jsem to ve vaně. A děti zatím popatlaly deky hořčicí, hranolky nastrkaly do ventilace a pečený kuře založily do toho firemního sešitu, co tam jsou ty informace pro hosty.“ A další řekne: „To nic není. Sleduj, co jsme udělali my v Jacksonvillu ve Western Inn!!“ A tak dál … Byl jsem prostě naštvaný. A nenechali ani tuzéra. Pracujeme jako černí, teda ještě mnohem víc, a takhle to vypadá. Michal našel na jednom pokoji dvacku „tip“, je to úplná bomba. Celkem dneska dostal dvacet osm dolarů tuzérů, to je zatím rekord, který asi nikdo z nás jen tak nesmete. Děláme zase do desíti. Ve čtvrtek bych měl mít volno, ale přemýšlím o tom, že si ho nevezmu. Zkusím takový malinkatý experiment. Ale teď do postele, ať zítra funguji.

úterý 22. 2. 2000 – americký housekeeping …

Pracovali jsme ve dvou s Radkem. Tomu ale od rána hrabe, tak se snažím se mu ukazovat co nejméně. Večer se pojedu podívat, jestli se v obchodních domech nedá koupit nějaký hrabometr. Opatrně bych Radkovi změřil intenzitu hrabání, a pokud by překročila rozumnou míru, pokusil bych se ho na chvilku vypnout.

Americký housekeeping je, když …

Michal včera při práci s Christine zjistil, že všechno, co jsme až doposud dělali, jsme dělali špatně. Než budu pokračovat, musím vysvětlit dva pojmy. „Check out“ je pokoj, z něhož se host již odhlásil a odjel domů, „Stay over“ je pokoj obsazený hostem dále. Je přes den obvykle prázdný, protože hosté se baví ve městě, a tak se tam může uklidit.

Původně jsme se domnívali, že na pokoji check out je třeba vyměnit všechna povlečení a ustlat postele podle vzoru, to znamená založit jedno prostěradlo, druhé prostěradlo, napnout přikrývku, přehoz a dva nebo tři polštáře, na přehoz umístit ceduli s bezpečnostními a krizovými pokyny manažera hotelu s poděkováním za důvěru hosta, že si vybral právě náš hotel, připravit všechny nové ručníky (tři velké do koupelny, jeden na nohy, tři malé a tři na ruce složit do předpisových vějířků). Vyměnit šampon, mýdlo velké a malé, koupací čepici, toaletní papír, sanitární sáčky, umýt vanu a umývadlo, toaletu, vyměnit sáčky v odpadkových koších a vynést smetí, připravit sáček do nádoby na led, čtyři kelímky na pití, otřít stoly, umýt zrcadla, vyměnit propisovací tužku a bloček na psaní na nočním stolku u telefonu, zkontrolovat obsah zásuvek, doplnit obálky, dopisní papíry, firemní desky, leštidla na boty, sáčky na špinavé prádlo a vyluxovat celý pokoj, dále utřít všude prach na nábytku a zařízení pokoje, všechno umýt a nakonec navonět osvěžovačem vzduch v pokoji. U pokojů stay over přestlat postele, vyměnit ručníky, vyluxovat, vyměnit sáčky do košů a sáčky na led, kelímky, toaletní a ostatní potřeby, použít osvěžovač a zkontrolovat, zda je zařízení v pořádku a host nemá nějaké zvláštní přání.

Pravý americký způsob je však jiný. U stay overů se pouze vejde a vyjde. Není nutné zde nic podnikat, maximálně se několik věcí přemístí, abyste měli důkaz, že jste tam byli. Check out se uklízí více. Vyluxuje se rovný proužek koberce mezi postelemi a nábytkem, vymění se sáčky do košů a nádob na led, ručníky a toaletní potřeby. Vynechají se zrcadla, obrazy, nemyje se vana, toaleta se pouze spláchne, stoly se neotírají. Umývadlo se dělá poctivě, neboť se pravidelně kontroluje. A je hotovo. Ze čtyřiceti minut je rázem dvacet. Nebo i méně. Michal tvrdí, že zatímco byl na obědě, a na ten máme třicet minut pauzu, stihla Christine udělat čtyři pokoje. To je slušný čas, normálně se dá stihnout jeden.

Dnes jsme s Radkem dostali deset pokojů dohromady. Dáme se do nich, až dodělám práci s prádlem a Radek svoje pokoje. Deset pokojů jsou normálně tak čtyři hodiny práce, teď je půl páté a kluci přijedou v šest, aby nás vyzvedli. Takže abychom nezdržovali. Dáme se do toho americkým způsobem, nebudeme se šetřit. Začal jsem sám, Černá ruka mne ale odvelela udělat ještě dva pokoje ve vedlejším pavilonu. Nasazuji tedy americký způsob násobený českým tempem. Vanu dělám hadrem jen tak hala bala, umývadlo pořádně, zrcadla, nábytek a obrazy vynechávám, vysavač jsem v deseti pokojích nevzal do ruky ani jednou. Radek stele postele, je na to mistr. Je to zcela neuvěřitelné, ale těch deset pokojů je hotových za hodinu a půl a viditelný rozdíl v kvalitě není. Luke, náš drahý generální manažer, bude zase zítra ráno šílet radostí a říkat, že je to „very gut“. Je za tři minuty šest, když končíme a kluci brzdí na parkovišti. Nasedáme do auta, kafe na cestu z recepce a rychle domů. Pobrali jsme prádlo a jedeme si vyprat. ↓ Karel mne vyzývá, abych se s ním vsadil, že nevypiji galon stoprocentního pomerančového džusu za třicet minut.

středa 23. 2. 2000 – sázka …

Přijeli jsme do práce jako obvykle v osm hodin. Connie nás mile přivítala a povídá, že dneska je jenom šedesát sedm pokojů a že bude asi dost krátký den. To se nám moc líbí, i když teď zrovna prší. Tady to nikdy moc dlouho nevydrží. Pracujeme zvolna. Černá ruka odjela někam pryč, asi už nepřijde. Pohodujeme, koukáme se na pokojích na televizi, válíme se a lenošíme. Já navíc zkouším vypít více vody najednou. Vypil jsem jednu kolu (pět set devadesát mililitrů). Láhev jsem naplnil vodou a vypil ji čtyřikrát. Žaludek mám jako na vodě (to bude asi tou vodou, je tam toho přes dva a půl litru). Konstatuji, že to snad zvládnu, i když dva a půl litru a čtyři litry jsou rozdíl. Během dvaceti minut jsem se proměnil v průtokový ohřívač vody a šel asi desetkrát na záchod. Jestli mne tohle čeká i potom, tak to abych si snad vzal volno v práci. Jinak to nebudu stíhat. Přes tyto „komplikace“ končíme v jednu hodinu a jedeme domů. Najedl jsem se a teď podřimuji. Karel s Radkem se jeli někam podívat, Michal si lebedí na pohovce, poslouchá walkman a je mu fajn. Kluci přijeli a Radek hlásí, že sázku prohrál. Nevypil víc než jednu láhev džusu, to je asi půl galonu. Karel navrhuje, že bychom mohli začít my. Jenže já jsem se zrovna najedl a napil. Nesouhlasím. Pojedeme s Michalem do knihovny a sázku zrealizujeme potom, večer. V knihovně čekáme asi deset minut, dostávám počítač a kontroluji poštu. Michal má dnes také svůj počítač, tak na sebe ani nevidíme. Přišly mi nějaké zprávy, celkem dobré, několik hezkých mailů od přátel a dívek doma. Dnes jsem si konečně vzpomněl na chudáčka Naďu, a tak jí píšu dlouhý mail, jak se máme, kde jsme, co tam děláme a tak. Jak jsem slíbil, hned jak dorazíme, jsem se ozval. Když toho ale bylo nějak moc najednou a ten stesk a tak …

Posílám domů všem kamarádům oznámení, že jsem se vsadil o sedmdesát dolarů a co je předmětem sázky. Doufám, že mi budou držet palce, abych to zvládl. Ještě nějaké organizační záležitosti doma a končíme, ne jako včera. Michal taky balí, jedeme na pláž. Venku chvilku pršelo, ale už je to pryč. Musím se důkladně připravit na večerní zápas o titul „džusmena roku dva tisíce“. Hodinu a půl jsem běhal po pláži, dělal kliky, sedy, lehy, cvičil prostná, sprintoval do kopečku, přeskakoval kaluže a skákal přes švihadlo. Pořádně jsem se zpotil, to jsem potřeboval. Plivu jako cikán, i cestou domů v autě, to abych se zbavil maximálního množství vody. I když cítím, že žaludek není úplně prázdný, zkouším si věřit. Michal mne podporuje a dodává mi odvahy. A navíc, sedmdesát dolarů je sedmdesát dolarů. Zejména nyní, před výplatou. Já to zvládnu.

Domů jsme přijeli asi v sedm patnáct, domlouváme se s Karlem na zahájení testu ve dvacet hodin. Džus jsem vyndal z lednice už odpoledne, aby nebyl studený, a stanovuji si nyní taktiku boje. Žízeň mám, to je v pořádku. Půjčil jsem si od Karla kastrůlek na vaření, abych z něho mohl pít džus velkými doušky a nedostal tak do žaludku mnoho vzduchu. To je velmi důležité, zbude tam potom prostor pro pití. Naposledy se nadechuji, džus jsem vylil do hrnku, je toho opravdu hodně. Hrnec je velký, ani tam není všechno. Skoro dva litry. Tři, dva, jedna, start. První krabici musím vypít rychle, aby se stihla alespoň zčásti vstřebat, než se dám do té druhé. Stihl jsem to asi za třicet sekund. Chodím po pokoji, žaludek je ou kchej, já také. Karel zírá, jak jsem to zvládl, a začíná pochybovat. Já jakbysmet. Jsem slušně napitý a druhá polovina mne teprve čeká. V duchu se loučím se sedmdesáti dolary, ale bez boje to nikdy nevzdávám. Ustlal jsem si na posteli tak, jak jsem to zkoušel ráno. Aby byl žaludek pěkně k dispozici, nekroutil se, neohýbal a byl v klidu. Asi po deseti minutách se dávám do druhé poloviny závodu s časem a svým tělem. Vypil jsem asi třetinu. Tupě zírám na zbytek, trochu se mi točí hlava, trochu se potím. Zatím dobré. Když se zvedám, žaludek zůstává sedět, chce mi uniknout saltem z úst. Zvládám to tak tak, podmínka sázky je samozřejmě, že džus nesmím před vypitím závěrečného doušku vyzvracet. Fajn. Měním taktiku, tahle je moc statická. Trochu se probíhám před domem, aby mi slehlo, ale jde to těžko a zase se mi chce zvracet. Velitelský čas je asi dvanáct minut do konce. Dávám si zase pár doušků a cítím, jak se mi můj milovaný pajšl napíná k prasknutí. Džusu je v něm až po tu záklopku v krku. Zatím tam drží, ale …

Musím čekat, tak čekám. Když se naposledy ptám na čas, běží dvacátá devátá minuta a třicátá sedmá sekunda. Dvacet tři vteřiny do konce. Popadl jsem hrnec a spolykal zbytek tekutiny. Sedm sekund před koncem časového limitu definitivně vítězím. Cítím však, že něco není v pořádku. Vlastně není v pořádku vůbec nic. Džus by chtěl ven, ale nemůže. Chce se mi krutě zvracet. Chodím po silnici před domem, když jsem uskočil před projíždějícím autem, málem se mi to vevnitř všechno utrhlo. Chytám se zábradlí domu, na kolena, je mi na umření. Točí se mi hlava, potím se a cítím, že za okamžik ztratím vědomí. Za několik sekund se můj stav stabilizuje a já opět mohu chodit. Karel mi gratuluje, kouká jako blázen, že jsem to dokázal. Radek taky, prý jsem divný, že jsem to vypil. Jsem téhož názoru. Divný jsem a proklínám se, že jsem se do toho pustil. Nemůžu si sednout ani lehnout, kleknout ale jde. Jenže to už klečím u naší porcelánové toaletní mísy a myslím na zvracení. V ústech mám spoustu slin a další se hrnou. Žaludek mi asi za chvíli praskne a džus se mi vylije do dutiny břišní. Bude mi tam šplouchat o bránici a omývat střeva. Zvracet. Zvracet. Proboha, ven s tím, nebo mě to zabije. Nemůžu se ani hnout. Potím se, tečou mi slzy od bolesti, strachu a nutkání zvracet. V čelistech mi škube, ale nic. Držím se mísy a stírám si pot z čela. Proklínám celý svět, Karla, a hlavně sebe. Že jsem si neřekl dost. Deset minut, dvacet minut, třicet minut. Lije ze mne pot, nestačím to ani stírat. Točí se mi hlava, a když mám zase chuť zvracet, připadá mi, že opravdu ztratím vědomí. Nakonec to nepovažuji za tak špatný nápad. Nebudu nic vědět, umřu pěkně v klidu. Pokálený, zpocený, možná i pozvracený, když dá bůh. Jenže on nedá. Sedám si tedy na mísu, opírám se o rezervoár vody a oddaně vyčkávám, co se stane. Zvracet nemohu, hýbat se nemohu, sedět také ne, spíš ležet. Se staženými trenýrkami na míse. Tělo, jež jsem tak sprostě vydal napospas bolesti a utrpení, je nyní neovladatelný stroj. Ví, co chce a co nechce. A moje čtyři litry džusu rozhodně, ale rozhodně nechce. Pot ze mne stále lije proudem, sliny plivu v obrovských chuchvalcích. Celé tělo se mi chvěje horečkou nebo zimnicí, to se přesně poznat nedá. Organismus přepnul na režim „pryč s tím a rychle“. Chci si ulevit, ale místo močení mne čeká průtrž konečníku. Mé tělo to už nevydrželo a dalo se do toho. Myslí si, že jsem se asi zbláznil. Další sprcha. A další. Pravidelně, tak každé dvě minuty. Nejdřív jenom sedím, nepozoruji žádnou viditelnou změnu a chci se zastřelit, oběsit, upálit nebo utopit. Tričko jsem celé propotil a už se není do čeho utírat. Zkouším dosáhnout na ručník, ale nejde to. Po dalších dvaceti minutách mrákotného sezení na míse napůl v bezvědomí se konečně můžu pohnout. Zvracel bych, ale nemohu se k tomu donutit. Organismus, k němuž jsem se zachoval tak macešsky, to chápe, a tak zase dosedám na mísu. A zase, znova a zase. Můj stav se nepatrně lepší, musel jsem přijít už nejméně o litr pitiva. Obdivuji se svému tělu. Je tak chytré, ví, jak na to, aby to přežilo. A samo, nemusím se vůbec o nic starat. Když to nejde vrchem, prosadí se spodem. Paráda. Odplazil jsem se do postele a ležím na hromadě polštářů. Asi jsem na chvíli usnul vyčerpáním. Budí mne neuvěřitelně intenzívní nutkání. V podstatě mne něco chytilo za prdel a vystřelilo do koupelny. Běžím na záchod, stihl jsem to o fous. Výbuch je tak ohromující, že mne to skoro roztrhlo. Pocit plnosti ale mizí, a dokonce močím.

Konstatuji, že je přepnuto ze stavu nejvyšší pohotovosti do stavu „debile, cos to sežral?“, a pomalu se uklidňuji. Jak mi otrnulo, svět se stává lepším. Za sedmdesát dolarů si koupím leccos, a navíc vydržím s penězi do výplaty. Budou baterie do discmanu, a tedy krásná hudba, i nějaká ta dobrota jako bolestné jistě proběhne. Vítám se s kluky, zrovna přijeli. Líčím jim svůj nevšední zážitek a odpouštím jim, že mne nechali doma samotného v takovém stavu. No, spal jsem, tak co. Karel se přiznává, že to kdysi zkoušel za hodinu a nedokázal to. Bylo mu jako mně, chápavě přikyvuje a dokresluje vyprávění několika pikantními detaily. Úplně vyčerpaný a úplně spokojený sedám k počítači, abych to ještě zčerstva zapsal. Karel povídá, že se prý nedají vypít čtyři litry mléka najednou. Někde to četl či viděl. Kvůli kyselině mléčné nebo laktóze nebo kvůli čemu. Za půl hodiny to prý nikdo nezvládne. Mléko mi moc chutná. Ptám se ho, jestli by se se mnou chtěl vsadit, zkusit že by se to dalo. Nechce, srab. Když jsem asi tak pojedenácté během hodiny na záchodě, přestává mne to bavit a jdu spát. Zasloužím si to. Do rána jdu na toaletu již asi jenom osmkrát a stav se pomalu normalizuje. Vzpomínám si na příhodu několik let starou. Tehdy jsem se na vandru otrávil vodou kontaminovanou kyanidy a prodělal si něco podobného. Pouze příčina byla odlišná a pomřely mi všechny bakterie v žaludku a střevech, průjem jsem měl asi tři týdny. Jinak zcela srovnatelné.

čtvrtek 24. 2. 2000 …

Díky včerejšímu prožitku jsem dnes jako beránek. Šťastný, že žiji a dýchám, plný nostalgických vzpomínek a myšlenek na všenesmyslno. Trošku jsem si užil ty peníze. Koupil jsem si baterie do discmanu a poslouchám Lucii, Guns, Roxette a Lucii Bílou. Za dolar pade jsem si dopřál sáček „em en ems“, místní formy lentilek. Zobu je při práci, sluchátka pevně v uších. Na oběd jsme zašli do Outlet centra. To je takové sdružení obchodů poměrně slušné úrovně, s dobrými cenami. V našem případě je zde devadesát pět obchodů s oděvy, průmyslovým zbožím, noži, sportovními potřebami, restaurace, jídelny, obchůdky se suvenýry a turistická informační centra. K obědu jsme si vybrali čínskou restauraci a za pět dolarů obdrželi potravy až až. Po včerejší džusové válce jsem dost vyhládlý, takže to do sebe házím jedna radost. Odpoledne se mi ale udělalo opět zle, a tak si na půl hodinky lehám v jednom pokoji. Bohužel mne objevil manažer a tváří se trochu divně. Vysvětluji mu situaci i s její příčinou. Nedokáže pochopit, jak mi jako abstinentovi může být zle po džusu. Vždyť přece říkám, že jsem nepil alkohol, ale pouze pomerančový džus. Ano, ale já ho vypil čtyři litry za půl hodiny. Nevěří tomu, až když mu popisuji noc strávenou na toaletě a dolaďuji ztrhanost svých rysů, tak chápe. Mám si sednout na recepci a počkat, až mi bude lépe. Díky, Houmre. Půlhodinka s hrnkem kávy mne dala zase dohromady, můžu tedy jít opět roztáčet kola tržního mechanismu. Přes tyto mé prostoje nemáme ani dnes mnoho práce, a tak končíme ve dvě hodiny. Jedeme domů a domlouváme se cestou, že se vpodvečer vydáme do Quincyho rodinné steakové restaurace. To je místo, kde zaplatíte určitý poplatek, například k obědu dva dolary padesát, k večeři čtyři padesát a můžete si dát, co chcete a kolik toho sníte z nabízených pultů. Obdoba čínských bufetů v New Yorku. Již dlouho jsem se sem těšil, leccos jsem o této restauraci slyšel. Jdeme tři, tak počítám, že tu hospodu sníme i se střechou.

Restaurace je běžná velká hala, členěná na menší sektory pulty s velmi působivě vypadající potravou. Již vidím maso, zeleninu, těstoviny, omáčky, saláty, dezerty a mnoho dalších dobrot.

Ochutnám všechno. Talíře jsou sice menší, než jsme zvyklí, ale protože mi je nikdo nebude počítat, tak to tolik nevadí. Pro začátek jsem zkusil pečenou kachnu, fazole, uzenou krkovici, kyselou okurku a rajčata. Maso je skvělé, fazole trošku „mexické“, mohly by být ochucenější, ale i tak je to dobré. Přemístil jsem se k salátovému baru a prohlížím si jednotlivé boxy. Salátová miska je veliká a to je dobře. Nakrájené čínské zelí, celerová nať, malá rajčátka, vařené vajíčko, nastrouhaný sýr, mrkev a tvarohová zálivka jsou tak akorát dost, aby to z misky nepadalo ven. Pochutnávám si. Radek dojídá také, Michal si byl pro točenou zmrzlinu. Po salátu jsem odběhl k pultu s masem a objevil jsem jeden opravdu velký steak na cibuli z vepřového masa. Vypadá krásně, tak jsem jej přemístil na talíř. K němu vařené těstoviny v sýrové omáčce, trochu kyselé zeleninky a jde se ke stolu. Radek se diví, že ještě můžu, Michal jej uklidňuje, že to ještě jistě nebude konec. Těstoviny jsou fajn a maso také. Rodina hrozně tlustých Američanů se kouká mým směrem a něco si povídá. Asi mi závidí figuru a diví se, kolik toho můžu takhle hubený sežrat. To je, co? Chachá. Tajemství naší štíhlosti tkví, milí Američané, v tom, že my se takhle přecpeme dvakrát do měsíce, ale vy každý den. Po masu a těstovinách jsem dostal opět chuť na zeleninu. Salátový bar vydal poslední tajemství, namíchal jsem si zase gigantickou porci ze zbytku věcí, co jsem ještě neochutnal. Sýry, paprika, cibule, rajčata, dresinky a omáčky. Jedna velká báseň. Radek se u stolu již evidentně nudí, teď se alespoň kouká po holkách. Tamhle zrovna jde jedna výjimečně pohledná, dlouhonohá, světlovlasá, prsatá a i jinak zcela atraktivní žena. A s nějakým podivínem přihrblého vzezření. Jihneme něhou a toužíme být mýdlem v její sprše. Ó, kráso k pomilování. Radši se soustředím na salát. Ptám se Michala, jestli byla ta zmrzlina dobrá. Kladná odpověď mne opět vymrštila ze židle, jdu si pro kompot složený z mého milovaného koktejlového ovoce ve sladkém sirupu a malou mističku zmrzliny. Dvě miniporce ve mně mizí během několika minut. Kluci už chtějí jít, tak se zvedáme a naposledy vilně hledíme na děvče na druhé straně sálu. Směje se na nás, určitě po nás jede jako blázen. My mu ale nedáme šanci, přece nejsme nějací námezdní donchuánové, abychom se hnali za každou sukní ☺. Zůstává ve mně pocit plného žaludku a nenaplněné touhy. A ještě …

Z těch pocitů se rodí múza. Večer skládám na oltář té touhy jeden bluesový kousek, motivovaný písní, kterou právě poslouchám v rádiu. Dnes jsem textař.

Čas blues

Kolik je vlastně hodin, zdá se, že je ráno,

obloha je tak krásná, klidná a modrá,

v televizi je jenom tvůj včerejší odraz,

na obrazovce není nic, tak zabíjím čas.

Padám pryč, abych si dal někde kafe,

když knížka nestačí na to, abych spal,

díky bohu, že tu nejsi a nevidíš mne,

když spím s telefonem v ruce, zabíjím čas.

Zabíjím čas, vidím, jak dny táhnou,

cítím se tak malý, opírám se o zeď

a doufám, že i ty myslíš na mne, zabíjím čas.

Chci, zkouším ti zavolat, ale nevím, co říkat,

nechávám ti polibek na záznamníku a dost,

pomoz mi, prosím, kdy najdu někoho,

kdo mi dopřeje probudit se z toho snu.

Zabíjím čas, vidím slunce, jak zapadá,

pak ospalý pád, slyším Slzy klauna,

cítím se tak malý, opírám se o zeď

a doufám, že ti chybím stejně jako ty mně, zabíjím čas.

Přátelé mi volají: „Hej, život jde dál,“

čas všechno vyléčí, zapomeň a jdi,

hra na lásku je tak pošetilá, divná a zlá,

vždycky musíš ztratit, jinak nevyhraješ.

Zabíjím čas, vidím, jak dny táhnou,

cítím se tak malý, opírám se o zeď

a doufám, že i ty myslíš na mne, zabíjím čas.

Zabíjím čas, zabíjím čas, zabíjím čas, holka,

zabíjím čas, zabíjím čas, zabíjím čas, holka,

Zabíjím čas, vidím slunce, jak zapadá,

pak ospalý pád, slyším slzy klauna,

cítím se tak malý, opírám se o zeď

a doufám, že ti chybím stejně jako ty mně, zabíjím čas.

Zabíjím čas, zabíjím čas, zabíjím čas, holka …

čas blues, čas, kdy chodím spát a ty vstáváš …

pátek 25. 2. 2000 …

Dnes mne poprvé v práci pozdravila Černá noha. Pravděpodobně to souvisí s faktem, že jsem jí na jejích pokojích zanechal sedm dolarů tuzérů. A to chudák holka netuší, že stejnou částku jsem si odnesl sám. Dnes byl dobrý den. Skončili jsme ve tři a jedeme na pláž. Opalovat se, koupat a relaxovat. Vydrželi jsme to asi do sedmi hodin, a protože jsem dnes dofotil film v aparátu, odjeli jsme do Wal-Martu, abych jej nechal vyvolat. Bude zítra v deset dopoledne. Uvidíme, kolik fotografií obdržíme, něco bychom měli poslat konečně domů. Koupili jsme jídlo na pár dní a Radek si pořídil radiosluchátka sportovního typu. Vypadá v tom jako Bláha v Návštěvnících a Michal mu navrhuje, že mu dá pět dolarů, když si to nasadí, půjde si něco koupit naproti do krámu a při placení udělá několik tanečních kroků a pohybů, jako že je děsně rozvášněný hudbou. Doplňuji, že já mu sice peníze nedám, ale budu mu moc a moc tleskat, a navíc mu budu potom chodit do toho krámu pro jídlo, protože jeho už tam nepustí ☺. Radek nakonec odmítá a my přišli o další pěknou psinu. Pozoruji svoje ramena, musím konstatovat, že jsem se za to odpoledne možná trochu spálil. V únoru se mi to ještě nikdy nepodařilo. Musím si koupit nějaký superkrém s faktorem ochrany, jako má intergalaktická loď Enterprise s plně vysunutými štíty. Asi tak čtyřicet. Škoda toho Radka, dnes se již asi nezasmějeme. Radši jdeme spát, zítra začíná zase víkendové tóčo, tak abychom to zvládli.

neděle 27. 2. 2000 …

Vstali jsme až v osm hodin. Protože už nevozíme maďarské úchyláky, můžeme déle spát a v práci jsme asi o půl hodiny později. Nikomu to ale nevadí, tak jsme se rozhodli tento způsob léta prosadit před šéfem. Luke je ale již třetí den neviditelný. V areálu hotelu se vyskytuje pouze jeho auto, aby strašilo podřízené. Manažer samotný je někde pryč. Děláme, jako že to nevíme, a pracujeme úplně normálně. Pouze na chvilku si sem tam někde pustíme televizi nebo tak něco. Michal a Radek dnes dostali po sedmnácti pokojích a dvanáct pokojů máme potom dohromady. Černá ruka se mne ptala, jestli chceme dělat pavilón á, nebo bé. Áčko je blíž prádelně, tak volím za nás všechny tuto budovu. Radkovi a Michalovi jsem ale řekl, že jsme áčko dostali jako nášup k béčku. Klukům se vůbec nechce mi to věřit a proklínají Černou ruku, jadrnou severomoravštinou prohlašují, „že se asi posrala a že na to jebou“. V duchu se směji a představuji si jejich radost, až jim někdy v osm hodin večer, po dokončení áčka, řeknu, že to béčko dělat nemusíme. Paráda. To bude radosti na Starém bělidle. Včera jsem dostal dopis s pěkným přáním od přátel. Abych nezapomněl na Čechy, české holky, kamarády a tak. Oni asi nevědí nic o tom, jak se nám tu stýská. Nevím, jak bych mohl zapomenout na domov? V sobotu jsme také nechali ve Wal-Martu vyvolat film a obdrželi jsme naše první fotografie. Konečně máme co poslat domů rodičům a kamarádům. A děvčatům. Ještě večer jsme je roztřídili, rozebrali si každý fotky se sebou samým a já se rozhodl, co pošlu komu, popsal jsem obrázky jednoduchými slogany a zastrkal do obálek. Dnes k nim napíšu krátké dopisy. Doma budou koukat, jak se snažím, protože pohledy jsem posílal tento týden ve středu. Když v pondělí pošlu dopisy, bude zásobenost informacemi v našem městě za nějaké dva týdny přímo ohromující. Dnes jsme se ptali Zuzky, naší příležitostné kolegyně, kdy můžeme čekat šek od supervisora Trochty. Zuzka s ním totiž bydlí. Prý po neděli, asi tak v úterý. Nějaké šeky tam už viděla. Doufáme, že to byly ty naše. Černá ruka se mne odpoledne ptala, jestli nejsem unaven. Když jsem otázku negoval, divila se a ptala se, kdy jsem měl naposledy volno. Řekl jsem jí, že pracuji teprve od třetího února, a že tedy volno nepotřebuji. Když se vytrvale divila, otočil jsem se tak, aby mi neviděla přímo do obličeje, a prohlásil, že jsem zvyklý pracovat tak šest až osm měsíců nepřetržitě alespoň dvanáct hodin denně. Když jsem sloužil na ponorce, že to jinak nešlo. Černá ruka ztuhla v posvátné úctě a koukala na mne jako trubka. Potom mne zbytek dne pořád zdravila a smála se na mne. Tuto velmi nepravděpodobnou historku totiž nevědomky podpořil i Michalův klam ze včerejška. Když se ho Travis, manažer hotelu Howard Johnson, ↓ od vedle ptal, jak jsem přišel o svou pravou ruku, Michal mu řekl, že to byl velký bílý žralok, co mi ji ukousnul. Michal je blázen. A já se divil, že si mne Travis tak prohlíží. Jenom mi není jasné, jak se může Černá ruka domnívat, že jsem skutečně sloužil na ponorce. Čech se přece na ponorce může ocitnout maximálně jako turista. Ona ale asi neví, kde jsou Čechy a že nemáme moře. Zítra máme s Michalem výročí pobytu zde. Vzpomínal jsem, co asi dělá náš Vlasta v Panama City. Jestli mu tam bez nás není moc smutno. Dvacátého osmého. Asi to nějak oslavíme, to bude tóčo.

pondělí 28. 2. 2000 …

Čekáme na šeky. Neslavíme. Byli jsme pouze v knihovně a odpovídali na zprávy z domova. Dostal jsem jich hned několik, tak jsem měl velkou radost. Správce nás tam zase nechal déle, byla to pohoda.

úterý 29. 2. 2000 …

Čekáme na šeky. Neslavíme. Nadáváme na Trochtu a chystáme se za ním. Spát jdeme poměrně rozladění, takže když v jednu hodinu v noci někdo klepe na dveře, chce se mi potichu vraždit. Otevřít jdu jako vždycky já, ležím totiž nejblíže. Je to supervisor Trochta s našimi poněkud opožděnými šeky. V záznamech i výplatách má neuvěřitelný bordel. Jeden šek mu chybí a ten, co přivezl, je na pěkně nízkou částku. Ani ne dvě stě dolarů. Jdeme spát ještě naštvanější než bez šeků. Zítra to budeme muset důkladně prošetřit a domlouváme se, že když to nebude sedět, „uřízneme mu hlavu a nakopeme mu ji do prdele“, aby to pro ostatní byl odstrašující příklad.

středa 1. 3. 2000 …

Pracujeme dnes celý den jako draci, protože bychom se chtěli kouknout do knihovny a zkontrolovat si poštu. Odpíchli jsme si v sedm hodin a chystáme se domů. Radek má dnes volno, tak tam můžeme jet rovnou. Luke nás ale zachytil a povídá, že je tam ještě jedno patro k dodělání. Klademe odpor a hádáme se, musíme dnes jet brzo domů, nemůžeme dodělávat práci jako vždycky za ostatní. Luke je však neodbytný, pokoje prý potřebuje na zítra hotové. Jestli to nechceme pochopit, máme zavolat supervisora a promluvit si s ním. To odmítáme, protože je to úplně zbytečné. Jdeme tedy dodělat pokoje. Nasadili jsme americkou formu kombinovanou s českým tempem a těch šestnáct pokojů jsme zvládli za dvě hodiny. Normálně to trvá tak osm hodin. Luke se raději neptá na kvalitu práce, je rád, že je rád. My ale rádi nejsme, protože jsme nestihli knihovnu, dostaneme se tam asi až po neděli. To je pech. Ještě že obchoďáky jsou otevřené přes noc. Koupil jsem si adaptér k discmanu, abych mohl poslouchat cédéčka do zblbnutí a nemusel stále kupovat drahé baterie. Stál osm dolarů, to je hodnota šestnácti běžných baterií. Ode dneška mne čeká pouze luxus laciné relaxace při omílání písniček. Už se těším. Koupil jsem také jídlo asi za dvacet osm dolarů, to by mohlo v zásadě stačit do konce týdne nebo ještě déle. Kuřecí maso, vejce velikosti jumbo, chleba, koření, sůl, ovoce (banány, pomeranče, jablka), mléko, džusy, sýr, půl galonu zmrzliny a několik dalších nesmyslů. Asi šest tašek jídla. Poslal bych nějaké peníze domů, ale nejde to, nic by mi nezbylo do příští výplaty.

čtvrtek 2. 3. 2000 …

Po včerejším malém „zadrsnění“ je Luke zase jako med. Celý den nám pomáhá, plácá nás po zádech, odpočíváme, jdeme na oběd, pohodový den. Práce je ale zase jako na kostele, tak budeme končit opět někdy v deset hodin. Luke ale sehnal alespoň pití a špásuje. Jinak se nic moc neděje, Karel nechodí skoro vůbec do práce, protože nemá u svého současného zaměstnavatele momentálně moc co dělat, nudí se a jezdí nás navštěvovat. Večer tlacháme doma a jdeme brzo spát, jsme utahaní.

pátek 3. 3. 2000 …

V práci se kromě práce nic neděje. Celý den makáme americkým stylem, abychom se nepředřeli. Na oběd jsme nešli, protože jsme si ho přivezli a ohřáli v hale v mikrovlnce. Odpoledne se chýlí ke konci a šichta ne a ne skončit. Luke by nás chtěl pustit asi v půl osmé, ale to evidentně neklapne. Odměňuje nás alespoň pizzou se sýrem a lahví „root beer“. To není pivo, ale taková hnusná forma coca-coly. Chutná jako bolavá noha a stejně tak i smrdí. Ale když je žízeň …

Při práci jsem objevil krásného motýla. Je z rodu martináčů a je nádherný. Noční živočich, velký jako má natažená dlaň. Nesu jej na ruce ukázat klukům a Lukeovi, koukají všichni. Rád bych si ho vyfotografoval, ale foťák mám v autě a auto má Karel. Motýl má křídla na okrajích ještě vroubkovaná, to znamená, že se právě před chvílí vylíhl z kukly a krev se mu žilkami ještě nedostala až do konečků křídel. To také vysvětluje jeho netečnost vůči mému zájmu. Nechal jsem ho sedět na uklízecím vozíku a doufám, že jej tam zítra ráno najdu, abych si mohl udělat tu fotku. Končíme v devět a Luke nás pouští do hotelového bazénu, abychom se mohli osvěžit. Michal nejde, ale Radek a já se hrneme. Jako třešnička na dnešní dort je to naprosto dokonalé. Voda je temperovaná asi na dvacet dva stupně a kromě chlóru v ní není nic špatného. Moc, moc hezké.

sobota 4. 3. 2000 …

Jako včera chyběl pouze bazén a motýl. Toho jsem již nenašel. Našel jsem ale zato na jednom pokoji game boye, malou kapesní hru solitaire, Michal si s ní zrovna hraje. Luke mi vytiskl sestavu s odpracovanými hodinami, tak se na to dnes podrobně podíváme. Jak to tak počítám, je v tom pěkný nepořádek, neřku li bordel. Asi nikdo z nás nedostal přesně tolik, kolik měl, to je jasné už teď. Budeme se muset spojit se supervisorem Trochtou a pěkně si s ním o tom promluvit. Možná nastane i alternativa z úterý, s hlavou a nakopáním pro výstrahu. Uvidíme. Radek si donesl domů Mr. Freshe, to je osvěžovač vzduchu a pohlcovač pachů, který používáme v práci. Osvěžuje celý domek a zuřivě tu pobíhá. Naše práce v hotelu je natolik stereotypní, že již po pěti týdnech se slabší jedinci počínají profesionálně deformovat. Radek je blázen. My ostatní počítáme v excelu výplaty a nevěříme vlastním očím. Nesouhlasí vůbec nic. Že to nesedí mně, bych pochopil, pracoval jsem na dvou místech a mohlo dojít k omylu. Jenže kluci dělají od začátku na Ramadě a těm to nesedí také. Dozvídáme se, že on, Trochta, klidně někomu strhne peníze „za nic“, a když se na to přijde, zdůvodňuje to potřebou mít nějaké peníze „pro nás“ na výdaje, když se něco někomu stane, aby se to mohlo zaplatit ☺. Smích, k němuž nás během svého výkladu kontraktor donutil, má však příchuť křeče. Podvádí nás. Jak šlechetné. My jsme ale všichni pojištěni a jediná historka s úrazem se zde traduje již asi rok. Všichni jsou tu opatrní a dávají na sebe pozor. Vědí, že kdyby se jim něco vážného stalo, byl by to tady jejich konec a pravděpodobně by museli domů. Na Trochtu a jeho samaritánství si vzpomenu ještě o dobrý rok později, při rozplétání případu, v němž měla jeho všivá organizace lví podíl. Již potřetí tento týden mne napadá to s tou hlavou, řezáním, kopáním a tak dál, viz úterý. Jedenáct hodin večer, akorát čas do postele.

pondělí 6. 3. 2000 – konečně vlastní pokoj …

Dnes se přihodilo hned několik směšných situací. Již ráno mne Michal dostal na kolena, když otevřel první pokoj v hotelu a tenkou škvírou ve dveřích, kterou nemohl zhola nic vidět, pronesl do temného otvoru tuto větu. „Jste tady, buzny?“ Představil jsem si, že tam bydlí nějací Češi a že ještě neodešli. To by byla mela. Je jich tu spousta, tak by nebylo nic divného, kdyby se tu nějací ubytovali, tak jak jsme to zpočátku dělali my. Takhle to tu ale chodí. Pokoj byl naštěstí prázdný. Nikde nikdo. Před obědem jsem Radkovi napsal na jeho úklidový vozík „vzkaz“ jako od jedné dámy, co bydlí na „A top“, na pokoji pro hosty. Je to tak osmatřicetiletá platinová blondýna s pěknou figurou a na Radka se několikrát usmála. Protože jsem našel sponku do vlasů, tak jsem ji připíchl ke vzkazu napsanému na hotelovém papíru.

„I like you, housekeeper. Lady in green from the swimming pool.“ Radek to našel až po obědě a děsně se divil. Společnými silami jsme jej přesvědčili, že jsem to nepsal ani já, ani Michal a on začal rozvíjet plány, jak za ní zajde a požádá ji o styk. Nakonec k tomu asi nedošlo, protože nic neříkal, ale my jsme se smáli jenom při pomyšlení, že by to mohl udělat. Protože jsme skončili v šest hodin, rozhodli jsme se zajet do Quincy’s. To je bývalý Family Steak house, restaurace, kde se můžete najíst, jak chcete. My jsme se najedli hodně moc. Radek celou dobu mrmlá a mrmlá. On tu pusu snad nezavře ani v noci. Je sprostý jako starý kameník, ale nekrotíme ho, stejně nám tady nikdo nerozumí. Ještě že tak, protože tolikrát za sebou hovoří o „primárních rozlišovacích znacích obou pohlaví“ (aby se papír nestyděl), že i nás, otrlé mužské, hanba fackuje. Když si stěžuje, že tu nejsou párátka, Michal mu říká, že je to proto, aby si něco neudělal. Přece ho známe, on se zabije i o hustší vzduch, když je po dešti. Najednou k nám přišla paní, co asi půl hodiny seděla za námi a říkala: „Tady máte ty párátka, kluci.“ Ztuhli jsme v němém úžasu a Radek se červená až na prdeli. My se smějeme jako vždycky, když se smějeme jemu. A to je hodně. Ty Radkovy trapasy by vydaly na samostatné dílo. Snaží se to nějak zamluvit, ale my mu to dáváme sežrat, co to jde. „Vždyť já ti to říkal. Dávej si bacha na hubu, Čechů je tu jako máku, až tě někdo seřeže, že mluvíš jako prase, tak se nediv.“ Tohle bylo o fous. Dojedli jsme a odjeli do knihovny vyřídit poštu. Vyzvedl jsem si z jednoho poštovního účtu několik starých mailů, odpověděl na ně, v normální schránce jsem měl také jeden od Nadi, dva od nakladatelů, jimž jsem nabídl tento rukopis, a tak dále. Zvykli jsme si chodit sem tak hodinu před zavíračkou, většinou už nikdo další nepřijde, máme tak dost času, někdy skoro hodinu, na blbnutí a posílání zpráv.

Dnes se konečně odstěhovali „úchylové“. Úchylové jsou Jitka a Josef. Jsou úchylní, protože stále pracují a nic si neužijí. Jsou tu již šest měsíců, a ještě nebyli u moře. Blázni. Konečně bydlíme s Michalem v pokoji, máme skříň, dveře, okno, zásuvky, ramínka a soukromí s potřebným pohodlím ke spaní. V tom obýváku to bylo téměř nesnesitelné. Každou chvilku nastartovala lednička, klimatizace nebo šel někdo na záchod, kouřit nebo do práce či z práce. To by se vyspal jenom hluchý slepec. Teď to bude úplně jiné kafíčko. Také nebudeme muset každý den uklízet postel, oblečení, discmany, počítač, kompakty, knížky a všechny naše ostatní věci. Přestěhovali jsme se během hodinky. Dopisuji poslední řádek a jdu se slastně válet ☺.

úterý 7. 3. 2000 – ID karta …

Budík mne probudil zase v sedm hodin, dnes je to jako rána perlíkem do hlavy. Spalo se mi krásně, lednička nic, koupelna nic, úchyláci také nic. Nikdo mne nerušil až do rána. Přemlouval jsem se až do půl osmé a z postele mne definitivně dostal až Michal, když vstal. To abych nebyl za měkkouše. K snídani jsem si dal kukuřičné vločky Corn flakes od firmy Kelog, na něž jsem byl zvyklý už z Čech. Je to rychlá a racionální snídaně, nemusíte se s tím dělat, žaludek to zaplácne, není to tolik tučné a nestravitelné. Pro účely redukční diety, kterou jsem nasadil, abych se zbavil špeků na zádech, břiše a hýždích, je to tedy naprosto ideální. Teplé klima Floridy a každodenní pohyb navíc zajišťují spalování tělesného tuku zvýšenou měrou a „Weider’s fat burners“ tento proces ještě podpoří. Výsledky se dostavují pomalu, ale jsou již vidět. Protože jsme skončili v práci velmi brzo, rozhodli jsme se vyrazit do města a pokusit se zařídit několik nutných úkolů. Projeli jsme se centrem, Radek nás dovedl do okresního úřadu, abychom se podívali, zda a jak by se dala zařídit ID karta. Já jsem před úřadem zjistil, že jsem si nevzal pas, tak to musíme nechat na Michalovi. Tedy na mně, ale karta bude pro Michala. Úředníci se nás ujímají okamžitě a táží se nás na účel naší návštěvy. Sděluji jej tomu u dveří a on nás posílá k přepážce číslo sedm. Zde velký černoch zopakoval otázku pána ode dveří a já svou odpověď. Úředník nás požádal o dva doklady totožnosti podle listiny, co držel v ruce, a Michal mu předložil pas a mezinárodní řidičák. Ouřada nám vysvětlil, že druhý doklad není platný pro vydání ID karty státu Florida a že potřebuje jiný doklad, například zelenou kartu nebo I-94. Co je to I-94, nevíme a zelenou kartu nemáme. Jenom ten papír, co nám dávali do pasu, když jsme přiletěli. Pán se rozesmál a sdělil nám, že ten papír je právě I-94. Takže máme vyhráno a jde se na věc. Michal nadiktoval bydliště, adresu, věk, výšku, váhu, jméno a příjmení a pak se šel vyfotografovat. Zaplatil osm dolarů a dvacet pět centů a za deset minut měl novou americkou občanku. A je to v suchu. Už nemusí ukazovat pas při kontrole, a tedy ani ten proklatý papírek s povoleným datem pobytu. Já si sem zajedu co nejdříve. Jenom musím zase nechat v autě nůž, protože do areálu se nesmí se zbraní střelnou ani bodnou. Cestou zpět jsme v dolarovém obchodě nakoupili nějaké nádobí, pití a jar na mytí, všechno po dolaru, jak se na správný dolarový obchod sluší. Objevil jsem obchod s počítači, a tak jsem si tam pokecal s prodavačem a zeptal se ho, jestli by mi nesehnal nějakou levnou PCMCIA kartu, abych se mohl k Internetu konečně připojit doma. Mám se zastavit zítra, sežene mi něco za dobrou cenu. To jsem zvědav, co to bude, ta dobrá cena. Chlapík ale vypadal poměrně inteligentně a zdálo se, že také ví, o čem je řeč. Spoléhám tedy na něj a již si představuji tu pohodu komunikace z domova. Ve vedlejší zastavárně jsme objevili hromady kompaktů. Z několika, co se mi líbily, jsem si koupil soundtrack k filmu Olivera Stona „The Doors“ s Jimem Morrisonem a The Doors. Je to paráda, už jej roztáčím v přehrávači a hustím do sebe tu neuvěřitelnou hudbu měrou nadbytečnou. Z nečekaného kulturního zážitku jsem odpoledne usnul. Probudil jsem se o půl osmé, akorát tak, abychom si zajeli do knihovny a pomailovali si s kamarády a děvčaty. V devět hodin jsem vyhodil Michala doma a jel jsem na pláž. Půl hodinky si poběhám a dám si pěkně do těla. Příboj je dnes velmi silný, rovná část pláže po které normálně běhám, je stále celá pod vodou a vlny dorážejí až na písečný násep. Není možné běhat normálně, ale já se nedám. Trošku jsem zvolnil tempo a vyvažuji balanc na hromadách písku, rozrytých koly automobilů. Pohyb v tomto terénu je velmi těžký a já se musím na chvíli zastavit, i když neuplynulo ani čtvrt hodiny. Pot ze mne lije v proudech a nohy se mi podlamují. Kdo by to byl řekl, že je to tak náročné. Navíc musím uskakovat před dorážejícími vlnami, abych se nevrátil k autu po kolena mokrý. Po půlhodině to vzdávám a z posledních sil se dopravuji k vozidlu, sedám dovnitř a bezvládnýma rukama točím volantem. Zpocené dlaně mi kloužou po jeho kožence, ale jet se jakž takž dá. Ještě tři míle od pláže se ze mne pot řine jako pod sprchou, na křižovatkách ho musím stírat do rukávů trička, protože bych vůbec nic neviděl, sůl by mi rozleptala oči. Doma jsem se rozvalil na postel, zapnul počítač a přemýšlel, co se to vlastně dneska všechno přihodilo.

čtvrtek 9. 3. 2000 …

Probudili jsme se již v sedm hodin a nemohli usnout. Radek tu bendí po baráku, Michal se pokouší ještě spát, ale moc mu to nejde. Využívám chvilky a pronikám do koupelny. Když to nezvládnu takhle, čekám potom půl hodiny. Do práce jsme dojeli před devátou hodinou a dostali jsme rozpis úkolů na čtvrtek. Z nich vyplývá, že tu ani dnes nebudeme moc dlouho, odhadujeme to tak do pěti hodin. Domluvili jsme se s kluky, že se potom pojedeme podívat do Daytona Beach na motorkářský sraz, který tam tento celý týden probíhá. Motorkáři bydlí i u nás v hotelu a mají moc pěkné stroje. Láká nás to tam. Cestou bychom se chtěli stavit ještě v Ms. Deborah’s tattoo studiu a podívat se na tetování. Pomalu se blíží čas, kdy budou nějaké peníze navíc a já se položím na stůl, poprosím pana tetovače o nějaký pěkný obrázek ženy, nějaké mytologické postavy nebo motivy a zatnu zuby. Jen se musím správně rozhodnout, aby to bylo pěkné. Dnes jsem se v práci dost nudil, protože jsem měl hotovo asi ve tři hodiny všechno, co jsem měl, a nebylo do čeho píchnout. Poflakoval jsem se po areálu hotelu a dělal, že dělám, aby Luke nebyl naštvaný. Toho ale v tyto dny nenaštve asi nic. Zastavil mne a ptal se, kde jsem se vlastně naučil anglicky. Povídám, že ve škole, na cestách, na dovolené, z písniček, když překládám, a tak. Prostě různě. Prý bychom měli naučit také Radka. Nebo se bude muset Luke naučit česky. Řekl jsem mu, že čeština je hodně těžký jazyk. Luke tvrdí, že angličtina taky, ale já mu odporuji, že proti češtině to nic není.

„Naučit tě česky bude asi stejné jako naučit Radka anglicky.“ Luke se mi svěřuje, že ho štve, když se mezi sebou bavíme a on nám nerozumí ani slovo. Dovedu si to živě představit. Taky jsem si takové věci zažil. Když nevíš, jestli se ti smějou, pomlouvají, nebo prostě nevědí, kolik je hodin …

Řekl jsem mu, že by se to dalo zkusit, ale že to nebude sranda. Pokusím se ho něco naučit a on na oplátku dá pozor na mou angličtinu a pomůže mi s ní. Platí? Platí. Domluvili jsme se, že zítra donesu učebnice a bude první lekce. Po práci. Fajn. Vyrazil jsem zase po areálu hotelu a našel Michala, jak maká. Chybějí mu ručníky, tak jsem se vydal do prádelny zjistit, jestli tam nějaké nejsou. Pár jsem jich opravdu sehnal, ale situaci to rozhodně neřešilo. Zajímalo by mne, co tam vlastně celý den ty ženské dělají. Jak jsme tak s Michalem kecali a smáli se, napadlo mne, jestli to není jenom zástěrka za smutným srdcem, které by rádo jelo domů, těší se na dívky a kamarády. Michal se moc nesvěřuje, ale někdy je to na něm vidět. Když jej třeba najdu v posteli s discmanem na uších, spí, nebo dělá, že spí, na tváři neutrální výraz pohody. A potom když odejdu, otočí se na bok a vzdychne, jako by to byla jeho poslední hodinka. Někdy ani moc nemluví, třeba celý den. Naopak, Radek se vždycky svěří se vším, co ho trápí a štve. Většinou víme, kdy je mu smutno, a nějak se postaráme o rozptýlení. Já se také raději přiznám, ale všechno neřeknu nikdy. To by si mysleli, že jsem snad byl v noci doma, nebo co. No, vždycky to nějak zvládneme a za chvíli je už zase lépe. V pět hodin jsme to doopravdy zabalili a rozjeli se k domovu, převlékli se, nakoupili jídlo na pár dalších dnů, kuřecí maso, rýži, uzeninu, Radek objevil dobrou šunku (libru za devadesát devět centů), koupili jsme si ji všichni do toastů. Doma jsme to uložili a vydali se do Daytony. Tetovací studio už nestihneme, ale zajedeme se tam podívat zítra. Daytona Beach je městečko vzdálené asi čtyřicet mil od St. Augustinu a celý tento týden se tam koná „Motorkářský sraz 2000“. Cesta je pohodlná a já zkouším naše auto, co všechno by se z něj dalo vyždímat. Jeho rychloměr je pouze do osmdesáti pěti mil, to je asi sto čtyřicet kilometrů v hodině. A opravdu, automobil nechce více jet. Ručička je na doraz, motor jako by se vždycky rozeběhl do vyšších otáček, a potom zase vysadí. Zřejmě je v něm zabudován nějaký automatický omezovač rychlosti. Je to tedy nuda. V Daytona Beach jsme asi za čtyřicet minut. Cestou se to jenom hemží motorkami, většina je velmi známých HarleyDavidson, sem tam nějaký Motto Guzzi, yamaha nebo něco jiného. Amerika ale tvrdě převládá. Věkový průměr řidičů je asi pětatřicet let, spolujezdci, pokud jsou, bývají ženy a jejich průměrný věk je tak dvacet pět. Jsou to první hezké dívky, které na svých cestách vidíme. Provoz je ale velmi nepřehledný a hustý, takže na uznalé mumlání kluků u okýnek a žďuchání do ramene nemohu příliš reagovat. Napálím to do nějakého motorkáře a oni nás stáhnou zaživa z kůže. I v televizi upozorňovali na to, že pokud budete projíždět touto lokalitou, máte si dát pozor, abyste nevyvolali nějaký konflikt. Ten by totiž mohl skončit i vaší smrtí. Moc se nám to nechce věřit, ale ty tisíce a tisíce motorek všude kolem silnice, kam až oko dohlédne, dávají tušit, že zde asi rockový motorkář vládne a samotný bůh ztrácí hlavu. Policisté pravděpodobně nemilosrdně trestají každý přestupek, cestou jsme jich viděli několik, jak zastavovali motorky za rychlou jízdu. Nikdo se s nimi nehádá. Koukáme se z auta, nikde se nedá zastavit. Jedině na placených parkovištích a to stojí deset dolarů za auto. Nechce se nám tuto částku investovat, tak pouze projíždíme oblastí a vydáváme se na cestu zpátky. Každopádně to bylo velmi poučné a zajímavé. Rozhodně jsem ještě nikdy neviděl tolik motocyklů pohromadě a tolik motorkářů na nich. Bylo by jistě co pozorovat déle, zejména ženy, ale nemáme dost odvahy, abychom vůbec takhle hala bala vylezli z auta. Peněz máme poskrovnu, takže kdyby se někomu něco stalo nebo jsme něco způsobili, byl by to asi průser. Opatrně se proplétáme mezi auty a motocykly a míříme k domovu. Snad se sem ještě mrkneme o víkendu, ale chtělo by to přípravu.

čtvrtek 23. března 2000 …

Dnes jsem se zase po mnoha dnech dostal k tomu, abych pokračoval v psaní tohoto elaborátu. Za tu dobu se leccos změnilo. Do práce chodíme sice všichni pořád stejně, ale já například jsem se tento týden naučil kouřit marihuanu. Ne že bych se to musel nějak moc učit, to ne. Prostě jsem si zakouřil a bylo to tam. Musím říci, že to ve mně zanechalo silný zážitek, což jsem vůbec nečekal. A protože jsem kouřil i dneska, dávám tyto řádky dohromady dost těžko. Zatímco jsem asi deset minut koukal na poslední písmeno v předešlé větě, trošku se mi vyjasňuje. Asi před hodinou volal Sam, Nechvi, Iva a Richard z herny, a tak jsme si trošku popovídali. Zase se mi stýská. Musím se mezitím trochu prospat. Minulý týden jsem nechal doma zapojit telefon, tento týden Internet, můžeme tedy volat i mailovat, chatovat a textovkovat z domu. Je to mnohem pohodlnější a asi tak stejně drahé jako jezdit do knihovny. A stojí to méně času. Kdepak. Dneska to nepůjde. Nekouřit ☺.

Intermezzo …

Pokusím se donutit opět k pravidelným anoncím a trošku se tak rozptýlit. Nepracoval jsem na zápiscích delší čas. Někdy koncem března, asi ve dnech, kdy jsem přestal plnit tyto stránky pravidelnými zápisky, mi přišel dopis od Radky, kde mi definitivně a nezvratně sdělovala, že se mnou nadále nic mít nechce a nebude. Že to, co jsme spolu prožili, byl vlastně pouze flirt a to se přece smí. A že již delší čas má ve firmě, kde pracuje, přítele, kterého určitě neopustí. Jen těžko bych tady líčil, jak jsem byl nešťastný, doopravdy zdrcený. Nebylo to poprvé, kdy jsem si připadal jako hadr, se kterým vytřeli podlahu, v tomto případě to ale bylo mnohem více frustrující. Celé dny jsem chodil jako bez duše, raději jsem se párkrát zkouřil trávou a chodil s kluky do hospod a ven, i když jsem jasně chápal, že to žádný význam pro můj duševní klid nemá. Jenže když někoho tak postrádáte a on vás nechá samotného, těžko se pro podobné pocity hledají racionální označení. Časem to však přešlo a mohl jsem zase pravidelně dýchat a spát. Bavil jsem se různě. Sportem, plaváním, prací, povídáním s kamarády a kdekým, navštěvoval jsem různá místa a vymýšlel si na sebe zábavy, co hrdlo ráčilo, celé noci jsem seděl u počítače a chatoval s lidmi v Čechách. Přišel jsem tak na to, že může být velmi zajímavé poznat lidi, které nevidíte a jsou tisíce kilometrů od vás, jeden v Africe, druhý v Austrálii, další na severu amerického kontinentu a já na jeho jižním konci. A všichni si píšeme najednou, každý má nějaké zkušenosti s pobytem za hranicemi vlasti, každý má nějakou starost.

pondělí 24. dubna 2000 …

Periodicita mých zápisů se znatelně prodlužuje. S kamarády trávíme většinu času venku a na apríla jsem se navíc seznámil se skvělou dívkou. Jmenuje se Jana, má hnědé vlasy a medové oči, skvělý vztah ke sportu a zábavě a je neuvěřitelně příjemná. Jediným jejím hrubým nedostatkem je, že bydlí kousek od Prahy a v momentě, kdy jsme se setkali na pokecu Atlasu, byla na Kanárských ostrovech. Už jste se někdy zamilovali po Internetu? Já ano.

Jana …

170 cm vysoká hnědovláska sportovní postavy, něžná, velmi, velmi smyslná, vášnivá dívka, kterou jsem za více než dva měsíce našeho neuvěřitelného vztahu ještě nestačil ani zahlédnout. Je to tím, že já jsem tu a ona v Republice české. Už si ani nepamatuji, jak se to vůbec všechno přihodilo, ale jedno je jasné. Je mi dvacet osm let, jsem poměrně zkušený a životem otlučený muž a zamiloval jsem se jako chlapec do dívky, kterou jsem ještě nikdy nespatřil. Prvních několik týdnů jsme se „scházeli“ na chatovacím serveru Atlasu a většinou si povídali nebo jsme prostě „jen“ byli spolu. Když už jsem to nemohl vydržet, poprosil jsem ji o telefonní číslo a adresu, abych jí mohl napsat třeba pohled anebo zavolat. Dostal jsem je obratem a od té chvilky jsme nějakým způsobem spolu každý den.

středa 6. června 2000 – skákající dárek …

Dnes byl dost bláznivý den. Měl jsem z něj delší dobu strach a těšil se zároveň. Mám narozeniny. Dnes. Od našich mi přišla textovka s blahopřáním. Tento den a zítra mám v práci volno, abych si trošku užil. Na jednu hodinu odpoledne mám objednaný skok padákem ve škole skydivingu. Měl bych letět minimálně 60 sekund volným pádem a potom asi pět minut na padáku. Na skok se těším, ale bude to těžká a nebezpečná zkouška. Už dobře sedmnáct let se mne v těchto dnech pokouší osud srazit na kolena a zabít. Od počátku do poloviny června se vždy mnohonásobně rozmnožily moje úrazy a jsou často dost drastické. Začalo to pravděpodobně v jedenácti letech, když jsem si pádem ze stromu rozerval o suchou vyčnívající větev levou hýždi až na kost. Tehdy jsem ležel řadu týdnů na břiše, koukal na televizi a poprvé a naposledy v životě jsem viděl celý cyklus událostí kolem slavného Závodu míru. To se mi již nikdy potom nepodařilo ☺. Milníkem na mé cestě za poznáním bolesti byl potom druhý červen 1985, kdy jsem při obrovské explozi přišel o část pravé ruky. Od té doby se na mne smůla lepila a každý následující červen jsem si velmi, velmi užíval. Ten dnešní pokus je tedy takovou výzvou osudu. Buď se všechno podaří a kletba se zruší, nebo se to nepodaří a bude to pravděpodobně moje poslední myšlenka na dívku, kterou jsem si tak zamiloval, co se mi mihne hlavou, než narazím na zem rychlostí sto čtyřiceti mil za hodinu. Mám strach. Ještě v noci jsme spolu mluvili, Jana mi volala, že ten balíček, co jí měl přijít, došel, jenom květiny nedorazily, což mne dost podstatně rozladilo. Když jsem si ale uvědomil, že večer budeme ten balíček rozbalovat, hned mi bylo lépe. Takže jsem zase v klidu usnul. Ráno, zrovinka když jsem se chtěl odebrat do sprchy, abych se trošku uklidnil a připravil na cestu do Daytona Beach, kde budu odpoledne skákat, volala Janička. Jasně že ví, na co se chystám, má o mě strach, ale nejde to jinak. Musím to zkusit. Daň může být krutá, ale když vyhraji, věřím, že se to už nikdy nevrátí. Janin hlas mi dodává odvahu, pomalu se uklidňuji a snažím se uklidnit i ji. Slíbil jsem, že zavolám, hned jak se mi podaří dostat se na zem. Vzal jsem ji s sebou na chvilku do sprchy, telefon jsem držel tak, abych ho nenamočil, a sprchovali jsme se spolu. Loučili jsme se asi nadesetkrát, nebylo to vůbec lehké. Ale teď se musím ustrojit a vyrazit na cestu. Kdo ví, jak se tam dostanu rychle a co se ještě cestou přihodí, raději abych tam byl včas. Vzal jsem jídlo, mapu, peněženku, nůž a nastartoval auto. Do Daytony je to slabá hodina jízdy, když bude všude všechno O.K. a to není úplně jisté. Je teplo, v košili a dlouhých kalhotách se mi potí úplně všechno. Třeba i krk. Nepojedu tam ale jako šupák. Letiště jsem našel, i když jsem s tím měl nepatrný problém. Holka, co mi vysvětlovala cestu, mi totiž řekla, že na jedné křižovatce mám zahnout doprava, zatímco jsem měl zahnout doleva. Tento omyl jsem ale naštěstí po několika mílích poznal a nakonec mne letiště opravdu přivítalo. Mladá holka za pultem mi podala asi šedesát papírů, které jsem byl povinen podepsat, každý asi dvacetkrát.

Podepsal jsem mimo jiné:

Že jsem zcela zdráv, jím kvalitní stravu, neužívám léky, neberu drogy, nejsem zkouřený, opilý, ospalý, otylý, opálený, oteklý, mám bezvadné srdce, plíce, záda, ruce, nohy, břicho, hlavu a všechno ostatní a že jsem takzvaně schopen bez vady. Dále jsem podepsal, že za mou případnou smrt nemůže závada letadla, závada výstroje, závada ostatního materiálu, chyba instruktora, chyba pilota, chyba techniků a pozemního personálu, chyba navigátorů a všech, co se dnes na letišti objevili, a že za mou smrt nemůže ani pošťačka, co jim nosí denní tisk, ani servírka z vedlejší restaurace. Celkem asi třicet osm tisíc podpisů. Zabralo mi to dobrou hodinku. Protože čas pokročil, přišel instruktor, aby mi ukázal, co a jak. Snažil jsem se poslouchat pozorně, přece jen se mi pokoušel říct, co mám dělat, aby se mi otevřel padák v rychlosti sto čtyřicet mil za hodinu. Po tomto ceremoniálu jsme museli ještě asi půl hodiny čekat na pilota a konečně jsme nasedli do malého sportovního stroje a vznesli se nahoru. Jak jsme tak stoupali a stoupali, chvíli jsem byl přesvědčen, že nebude síla, která by mě z toho letadla dostala. Že po mně přece nemůžou chtít, abych vyskočil v takové výšce do vzduchu. To je přece proti přírodě. Stoupání ale trvalo dlouho, a tak jsem měl čas se uklidnit, za chvilku bylo dobře. Další vlna zmatku a obav se dostavila, když jsme měli vyskočit z letadla. Byl jsem přikurtovaný k neznámému člověku, který mě vystrkoval z letadla někde v kilometru nad zemí, a dostal jsem strach, že se rozmáznu o ocelový nosník křídla letadla, až mě ten příšerný průvan vyrve ze dveří stroje. Nedalo se ale nic dělat. Když jsem si to vymyslel, musel jsem za ním. Stejně by mě tu nenechal. Zatnul jsem tedy pěst a zuby a kývl na něj, jako že můžu. Krok dva, a už nás to vzalo. Vycuclo nás to z letadla jako kousek papíru. Cítil jsem, jak se točíme ve vzduchu, nikde žádný strop, podlaha, nic, čeho bych se mohl chytit. Nabírali jsme šílenou rychlost. Pokusil jsem se nastavit tělo tak, jak mi vysvětloval Keith při instruktáži. Musel jsem vyvinout dost velké úsilí, abych vůbec rukama pohnul, a ani potom to nebyla legrace. Vršek těla jako velké ypsilon, spodek do „iks“. Padali jsme tak rychle, že se mi odporem vzduchu plastikové brýle zařezávaly do obličeje a kůže na čele se shrnula do obrovských vrásek, jaké mají Klingoni v seriálu Star Trek. Začal jsem vnímat okolí. Koukl jsem se k zemi, byla tak daleko. Malinkatá hračka. Půl metru přede mnou se na mě smála moje fotografka a posunkem se mě ptala, jak se cítím. Smál jsem se na ni a poslal do objektivu polibek pro Janičku. Za to, že mi věřila a držela palce. Tolik jsem si přál ji mít v tu chvilku s sebou. Ukázal jsem i Keithovi, že je všechno ou kchej, a pomalu jsem se připravoval na otevření padáku. Ujistil jsem se, že dosáhnu na rukojeť padákové šňůry, a chytil jsem ji do ruky. Čekal jsem na znamení, instruktor mě plácl do ramene asi za šest sekund. Potom se svět zastavil. Jako kdybych narazil jedoucím autem do zdi. Popruhy padáku se mi zařízly do těla tak, že jsem si myslel, že mi je rozpárají na kusy, jako když se horký knedlík krájí nití na kolečka. Tah se stále zvětšoval, a navíc jsme se začali šíleně kývat ze strany na stranu. Skoro ve stoosmdesátistupňovém úhlu. Trpce jsem litoval, že jsem půl hodiny předtím jedl. Stoupalo mi to všechno do krku a nepozvracel jsem se jistě pouze náhodou. Už za okamžik se vše ale začalo uklidňovat a za nějakých třicet sekund jsme se již natolik stabilizovali, že jsme si s Keithem mohli povídat. Vyzvídal, jak mi je, přiznal jsem, že skvěle, a nelhal jsem. Bylo to tak šílené, rychlé, intenzívní, prostě jako když padáte vzduchem k zemi. Paráda. Učil jsem se ovládat padák, reagoval na moje neobratné zacházení pohotově a bez chyby, začalo se mi to opravdu líbit. To už jsem ale viděl dole na zemi naši fotografku, jak čeká na přistání. Ještě dvakrát třikrát jsme vyzkoušeli přistávací manévr, a už se blížila země. Tři, dva, jedna, zatáhl jsem za šňůry a skoro jsme se zastavili ve vzduchu. Díky Keithově zkušenosti jsme se dotkli nohama země tak jemně a klidně, jako bychom vystupovali z autobusu. Trošku jsme se sice zamotali do padáku, ale jinak paráda. Takže jsme opět na zemi. A … já žiji. Fakt. Dost dobrý!!! Udělal jsem několik povinných posunků a zavýsknutí do kamery, jako že jsem dost v pohodě a „hepy“, pobalili jsme padák a hupsli do starého školního autobusu, který tu sloužil jako dopravní prostředek. Cestou zpět ke kanceláři jsme kecali a chechtali se, ostatní mi gratulovali k prvnímu skoku a tak. Jsou to zvláštní lidé. Je z nich cítit hrdost na to, co dělají, jsou velká parta lidí, společná gesta, zvyky, rituály, pozdravy, pohyby. Jsou trochu jako loutky ovládané někým větším, významnějším. Vysvlékl jsem se z popruhů a kombinézy, poctivě všechno odevzdal a dal se do pořádku, nastrkal jsem zpět do kapes všechno, co jsem z nich vyndal, a šel volat Janě. Akorát že se mi to nepodařilo, schramstlo mi to kartu a nic. Ale možná že to u ní zvonilo, tak aspoň ví, že žiji, zkusím to cestou domů zase. Počkal jsem na video, poděkoval za fajn zážitek, rozloučil se s těmi šílenci a vyrazil domů. Musím vyzvednout kluky v hotelu. Uklidnil jsem ruce a nohy na volantu a pedálech, pevně se toho všeho chytil, nastartoval a za hodinku bych ani sám nevěřil, že se to stalo. Ale stalo se to. To mi věřte. Janičce jsem se dovolal až navečer, krátce jsem jí všechno vyprávěl a slíbil, že večer, až se sejdeme na chatu, jí všechno budu vypravovat podrobně. Navíc nás čeká rozbalení našeho společného dárku, který leží u ní doma, a Janu navíc překvápko v podobě mých dnešních narozenin. Neví o nich.

sobota 9. června 2000 – volno …

Dnes si užívám druhý den volna. Včera jsem měl malou „nehodu“, Janu jsem docela obstojně naštval tím, že jsem jí neřekl dopředu o svých narozeninách. Jenom za omluvné telefony jsem dal asi dvanáct dolarů, polovinu noci jsem jí vysvětloval, proč jsem neměl jinou volbu, a že jsem šťastný proto, že žiji a že je ona stále se mnou. Snad je vše v pořádku, loučili jsme se nakonec smíření.

úterý 14. června 2000 – květiny …

Dnes jsem se pokusil Janičce nepatrně nahradit svou nepřítomnost v Čechách drobným překvapením. Na Internetu jsem našel adresu jedné zásilkové služby, která doručuje květy na zadanou adresu, a s pomocí své kreditní karty od Bank of America jsem zaplatil asi tisíc korun za kytici a její doručení mimo Prahu. Všechno sice stálo trošku času, Janičku jsem musel nenápadně donutit, aby byla to ráno doma a do práce nejela, dokud nebude mít pocit, že se stalo něco neobvyklého, avšak její radost z doručených květů všechno bohatě vynahradila. Překvapení se dokonale povedlo a já jsem měl obrovskou radost, že má ona radost. Díky, flowers.cz.

středa 15. června 2000 – videochat …

Periody od jednoho zápisu k druhému se stále více prodlužují. Důvodů bude pravděpodobně celá řada. Chodím skoro denně do práce, proto se mi často nechce nic dělat když, přijdu domů, raději se s kluky sebereme a jedeme třeba k vodě nebo se někam podívat. Mnoho času strávím s Janičkou, buď u telefonu, nebo chatem. Dnes máme domluvený extra zážitek, alespoň pro mne. Poprvé ji uvidím prostřednictvím internetové kamery v programu Netmeeting. ↓

pátek 16. června 2000 – odletíme pryč …

K telefonu a počítači přibyl ještě další prostředek komunikace, kamera. S Janou je vše v nejlepším pořádku a já tajně doufám, že se mi podaří ji sem dostat a v září se setkáme v New Yorku, kam se dvacátého sedmého stěhuji za jinou prací. Můj spolubydlící a kamarád Michal poletí za jedenáct dní domů, nechci tu zůstat sám napospas kontraktoru Trochtovi a jeho šíleným nápadům. Předpokládám totiž, že pokud bych neměl v úmyslu platit celou polovinu nájmu našeho domu (a to nemám), strčil by mi do pokoje nějakou neznámou „lopatu“ a já bych šílel vzteky. Raději tomu předejdu a odstěhuji se někam jinam. Letenku už mám.

sobota 17. června 2000 – stávka …

Každému z nás se někdy stane, že má těžké dny. I nám se to přihodilo.

Čtrnáctého června, ve středu, když jsem volal z práce Michalovi domů, jestli je všechno O.K., nám odpojili elektriku. Pro nezaplacení účtu. Náš supervisor Robert se rozhodl, že se na nás vykašle, a po řadě měsíců, kdy účty chodil platit, to tentokrát neudělal. Vzhledem k faktu, že jsem měl na večer domluvenou velmi důležitou schůzku na chatu, potřeboval jsem elektriku v síti. Rozjel jsem se tedy domů, popadl účty a Michala a jeli jsme to zaplatit. Za méně než hodinu už zase elektrika šla. Ve čtvrtek patnáctého června jsem měl volno. Byl jsem doma prakticky celý den a odpoledne, když jsem jel pro kluky, nám během dvaceti minut odpojili vodu. Nasedl jsem tedy do auta, popadl účty, které přišly ve středu, a jel jsem vodu zaplatit. Bohužel mi bankomat nedal z neznámého důvodu moje dolary a musel jsem se vrátit domů ještě jednou pro peníze. City Hall jsem našel a účet zaplatil, ale vodu nám ten den již nezapnuli. A nezapnuli ji ani následující den, v pátek, a když k tomu ještě připočtu fakt, že jsme v pátek odpoledne přišli o auto, které se Michalovi během jízdy z práce rozsypalo pod rukama (upadl kardan), měli jsme opravdu špatnou náladu. Neměli jsme jak jet nakoupit, neměli jsme jak jet do práce a z práce, neměli jsme jak vařit, jak se umýt, jak si dojít na záchod. Respektive na záchod jsme si dojít mohli, ale nemohli jsme to „poslat dál“. Takže by to v koupelně, která byla stejně v podstatě k nepotřebě, páchlo jako u černochů v mobiláči. V sobotu ráno jsme se tedy kolektivně rozhodli, že na protest proti tomuto vývoji událostí nepůjdeme do práce. Všichni čtyři. Když pro nás po deváté hodině Trochta přijel, aby nás odvezl do práce, byl jsem doma už jen já, kluci odjeli na kolech na pláž, aby si celý den užívali. Já kolo nemám, takže jsem zůstal doma, psal poznámky, chatoval, telefonoval, a hlavně spal. Dlouho jsem spal. Supervisor mne lákal do práce, tvrdil mi, že do práce se chodit musí, ať jdu aspoň já, když oni tu nejsou. Bohužel jsem nemohl, přece nebudu trhat partu. Když už jsme se domluvili, že nejdeme všichni, nemohl jsem teď odjet do práce. To by mě ostatní považovali za krysu a zbabělce. A to já nejsem, nebo aspoň myslím, že nejsem. Poslal jsem ho tedy tam, kde končí záda a začínají nohy. Odjel, ale vrátil se ještě jednou a znovu mě přemlouval. Nedal jsem se, a tak odjel definitivně, naštvaný až hrůza. No, aspoň si příště rozmyslí, jestli se na svoje ovečky vykašle, nebo ne a jestli místo placení účtů a provozních starostí bude hrát doma Age of Empires. Má z toho v hotelu průser jako prase, protože není skoro nikdo, kdo by tam teď makal. Kluci se vrátili až navečer, spálení od sluníčka, a zbytek dne jsme strávili v klidu a pohodě. Bez vody.

Na záchod jsme museli začít chodit naproti do Lil’ Champu, kde mají veřejný. Sice se možná budou trochu divit, proč chodíme k nim na toaletu, když bydlíme naproti přes silnici, ale co se dá dělat, kadit se musí L.

neděle 18. června 2000 …

Ani dnes nám vodu nepustili. Vzali jsme si s sebou věci na umytí a vysprchujeme se v hotelu, až přijedeme do práce. Ačkoliv jsem se domníval, že Luke, Jennie a ostatní budou naštvaní, že jsme je včera takhle vyšplouchli, opak byl pravdou. Jennie se smála, vítala nás a byla evidentně ráda, že jsme tam. Včera totiž museli uklízet pokoje všichni včetně manažera, jí, Marka a ostatních, aby to stihli udělat. Musela to být pořádná sranda.

sobota 24. června 2000 …

Michalův a můj pobyt v St. Augustinu se pomalu chýlí ke konci. Balíme kufry, batohy, tašky a ostatní zavazadla. Vyhazujeme nepotřebné věci a oblečení, likvidujeme zbytky vybavení pokoje, co s sebou nemůžeme vzít. Dnes jdu do práce mrzutý a naštvaný. Měl jsem objednané buzení telefonem od své internetové lásky, ale opilí kluci mi v noci vytrhli šňůru od telefonu ze zdi, a tak se mi Janička nedovolala. Vzbudil jsem se sám a byl vzteklý. Vynadal jsem jim a prohlásil je veřejně za hovada. Janě jsem se bohužel nedovolal celý den, až večer. Vysvětlil jsem jí, co se mi stalo, a vyslechl jsem si krátké postesknutí, bylo jí to líto. Protože jdu do práce zítra naposledy, úplně naposledy na „Ramada Limited on State Road 16“, poprosil jsem ji, aby mne probudila zítra, že se postarám o to, aby to určitě klaplo. To krásné a něžné probuzení mi z neděle udělá nezapomenutelný zážitek.

neděle 25. června 2000 …

Probouzím se zvoněním telefonu. Ano, je to Jana, můj anděl strážný, a její něžný hlas mne krásně hladí a pomaličku uvádí do dnešního, posledního pracovního dne. Jsem neuvěřitelně rozverný, laškuji s ní, a dokonce se těším do práce. Dnes dám sbohem Ramadě, Lukovi, Georgeovi, Markovi, Jennie a ostatním. Protahuji se dlouze, válím se po posteli a dělám všelijaké skopičiny. Michal vedle spí jako dřevo, do práce nechodí už od pátku, takže paří až do noci a potom dlouho spí. Nerad se loučím s hlasem v telefonu a jdu se sprchovat. Radek a Karel jsou už taky vzhůru, Karel od jisté doby každý všední den leží nebo sedí u počítače a chatuje na Atlasu. Od šesti hodin. V tu dobu by mě nikdo nedonutil vstávat. Já maximálně nespím tak do tří nebo čtyř hodin, když mám ráno budit Janu do práce. Ale potom si jdu lehnout a spím až do osmi hodin. Sprcha je po ránu moc fajn, z koupelny odcházím svěží a připravený si ten poslední pracovní den náležitě užít. Pomalu si dám něco k snídani a počkám, až dorazí náš supervisor, aby nás hodil do práce. Kluci se koupou a já je upozorňuji na fakt, že to mám za nula. Vůbec se jim to nelíbí, ale mají smůlu. Uslyší to dnes ode mne ještě asi stokrát. Robert pro nás přijel nečekaně brzo, asi o půl deváté. Jeho práce má ale jako obvykle háček, v autě pro pět lidí sedí už tři pasažéři a čtvrtý je on, řidič. Je tedy nabíledni, že tam další tři lidi nevpravíme ani heverem, neboť František, jeden ze sedících, je asi dvojitý a sám zabral dvě třetiny prostoru vzadu. Sedám si na kraj sedačky, půlku těla vystrkuji z okna a jedeme na Ramadu v pěti, pro Radka a Karla se Trochta vrátí. Když Jennie vidí, v jaké sestavě jsme z auta vystoupili, hned se ptá, kde je Radek a Karel. Uklidnil jsem ji sdělením, že ještě přijedou, pouze se nevešli do auta. To, co jí vidím na tváři, je čistá spokojenost. Naposledy jsem si píchl a dostal za úkol instruovat nové kluky a ukázat jim, co všechno naše, teď už vlastně jejich práce znamená. Výklad mi zabral asi hodinu, a to jsem se snažil nic nevynechat, většinu jsem jim řekl a ukázal dvakrát a mnohé třikrát. Jennie si mě již přišla nedůvěřivě změřit, utrousil jsem na její adresu velmi krásnou poznámku v našem rodném jazyce a pro její uši v angličtině přidal větu, že to je asi tak všechno, předal jsem novopečené housekeepery „ředitelce zeměkoule“ a čekal, co bude dál. Nutno podotknout, že jsem doufal v rychlý přesun domů, nechtělo se mi nic moc dělat a určitě to na mně bylo vidět, protože Jennie se mě ptala, jestli dneska hodlám také pracovat. Řekl jsem jí, že jsem líný a nejraději bych nedělal nic, pokud na tom ovšem bude trvat, že jsem rozhodnut své povinnosti i dnes splnit beze zbytku. Oddechla si tak prudce, že mi odfoukla z ruky kelímek s kávou. Dorazili ostatní a každý z nás starých frajerů dostal do parády jednoho mlaďase. Obdrželi jsme asi padesát pokojů k udělání a instrukce, že máme nové síly vychovávat ku prospěchu hotelu, manažera i jí, Velké Jennie. Ještě nás poprosila, abychom před kluky nemluvili o tom, jaký je Robert Trochta parchant a nezošklivili jim pobyt zde, že je potřebuje. Slíbili jsme a přísahali na skvěle složený ručník, že se tak stane. Samotný pracovní den potom ubíhal velmi pomalu, klidně, v pohodě a bez stresu. Můj pikolík dělal všechno za mě, byl spokojen a sám mě nabádal, abych nic nedělal, ať sedím, koukám se na televizi a užívám si, že mi řekne, jen když bude chtít poradit. Železný návyk mi sice občas zavelel zvednout se z postele a přiložit ruku k dílu, dával jsem však dobrý pozor, abych to nepřepískl. Kdykoliv jsem potkal kluky nebo někoho jiného, nezapomněl jsem mu sevřenou pěstí a úsměvem naznačit, kolik dní zde ještě budu pracovat. Jako odpověď mi obvykle řekli „drž hubu“ nebo „já vím, za nula“. Měl jsem radost, opravdovou radost. Někdy ve čtyři mi definitivně padla a já jsem si naposledy píchnul odpolední odchod z práce. To byl pocit. S Lukem, Jennie a ostatními jsem se neloučil, slíbil jsem jim, že se stavím zítra s fotoaparátem a uděláme si fotky na rozloučenou. Poslední hodinu jsem jen tak pobíhal po Ramadě, koukal na ostatní, vyluxoval jeden pokoj a čekal, až ostatní skončí, abychom se mohli odebrat domů. Nezbytná podvečerní sprcha mne osvěžila, zavolal jsem Janě, že jsem doma, vyslechl jsem si pár něžných vět a šel něco dělat. Večer se sejdeme k dlouhému mítinku na našich PC a to teprve bude vášně ☺.

Později. Zatímco čekám na Janu na ils.atlas.cz, se kluci rozhodli, že jdou ještě někam do hospody. No neva, alespoň nebudou překážet.

pondělí 26. června 2000 …

Dnešní den je můj poslední na 69 Masters Drive. Mám celý den na dobalení věcí, musím ještě zařídit několik drobností ve městě, vyfotit se s kluky a personálem na Ramadě, povyhazovat odpadky, rozloučit se se všemi. Ráno je nádherné a v dálce hřmí bouřka, tak doufám, že nás nečeká nějaká velká pohroma. Auto samozřejmě pořád nemáme, náš supervisor je na baterky a za dva týdny nedokáže zajistit jeho opravu. Chtěli jsme se postarat o prodej postelí a nějakých jiných věcí, ale to na kole nepochybně nepůjde. Dost na tom, že musíme jezdit po obchoďácích a nakupovat poslední potřeby také na kole. Balím doma věci a netuším, jak to do těch dvou batohů všechno zabalím. A to ještě netuším, že to tam nezabalím. Sedl jsem na kolo, chci vyrazit na Ramadu rozloučit se s ostatními a koukám, že začíná pršet. To mi tak ještě chybělo. A déšť sílí stále víc, pravá tropická bouřka, provazy vody buší do země tak silně, že se rozstřikuje hlína do okolí. V tomhle snad nemůžu jet pět mil. Rozhodl jsem se, že pojedu nejdřív do města vybavit několik drobností a potom uvidím. Přinejhorším se na Ramadu vykašlu, i když mě to bude mrzet a ostatní tam určitě taky. Kdybych měl auto, nebyl by to problém. Jenže ten blb Trochta s tím nehne. Jedu slejvákem a voda do mě buší jako malinkatá kladívka. Po mé čerstvě oholené hlavě stékají praménky vody do očí, do nosu, když dýchám, po bradě mi tečou na košili. Je to děsná spousta vody. Zajel jsem k benzínce Shell, kde kupujeme telefonní karty, a koupil si do zásoby tři desetidolarovky Satelite. Každá po 52 minutách hovoru. Pokud nepřeruším. Hovor samozřejmě. Rozjel jsem se deštěm na St. George street, kde potřebuju koupit několik žraločích zubů. Nechám z nich udělat přívěšky na krk pro Janu a pro sebe. Ve zlatě a diamantech. Na památku. Déšť stále sílí, to snad ani není možné. Tolik vody na světě není, nebo možná je, ale neměla padat všechna zrovna nad St. Augustinem. Proklatě, zrovna dneska. Jsem úplně durch, košile i rifle se mi lepí na tělo, spodky nemám, takže se mi těžko jede, „nádobíčko“ mi klouže při jízdě ze strany na stranu. A skřípe se mi v poklopci a pod sedlem. Ach jo. Ještě musím zaplatit Internet v AUG Link na další měsíc, aby měl Karel připojení, a pak se na všechno ostatní vykašlu. Pojedu domů a hotovo. V tomhle jezdit na kole bez blatníků nejde. Jak projedu nějakou kaluží, tak se mi voda hrne až do obličeje. A na zádech cítím písek na košili a na zadku. Tohle tedy ne. V AUG Linku na mne koukali jako na zjevení. Voda ze mě crčela a já si připadal jako vodník, co mu ze šosu kape voda. Naštěstí mne nevyhodili, v klidu jsem zaplatil a vydal se na cestu domů. Mokrou. Přede dveřmi jsem nechal kolo, aby oschlo, a rychle dovnitř. Michal na mne kouká a směje se mi kvůli tomu, jak vypadám. No, k smíchu to asi opravdu je. Všechno jsem ze sebe serval a dosucha jsem se otřel ručníkem. Na Ramadu nepojedu, pokud se neudělá lépe. Tohle je opravdu strašné. Vzal jsem si nějaké suché věci a natáhl se na postel. Za okamžik jsem spal jako dudek. Dřímal jsem asi dvě hodinky, a když jsem se probudil, pršelo úplně stejně. Ramada padá a já se soustředím na jediný problém. Jak do dvou zavazadel zabalit všechno, ještě spoustu dalšího, počítač, jídlo na cestu, boty a leccos jiného. Asi jsem se soustředil málo, protože jsem na to nepřišel. Rozhoduji se, že pojedu koupit ještě nějaké zavazadlo do Wal-Martu, samozřejmě na kole, bohudík, už ne v dešti. Ale zase potmě, za chvíli bude půlnoc. Kolo nemá světlo, jen samolepku s nápisem Nejezděte v noci. Tak fajn, to snad neva, když to jednou poruším. Ve Wal-Martu jsem vybral cestovní tašku ladící s mým kufrem a tašku na notebook a jeho příslušenství. Ještě dvě trička a visačky na zavazadla, kdyby se mi ztratila. Musím tam napsat mou novou adresu. Dohromady věci tak za 70 dolarů. U pokladny po mně chce pokladní skoro 250 dolarů. To je trochu nepoměr. Ptám se jí, jak to, že je to tolik. Všechno překontrolovala a řekla mi, že to sedí. Jenže to evidentně nesedí. Tak znova. Všechno oskenovat, načíst ceny a už je mi to jasné. Ona se mi snaží prodat třicetidolarovou tašku za $199,99. To je gól. Vysvětlil jsem jí, že to zavazadlo má na sobě cedulku s cenou a že stojí $28,95, nemůže tedy stát $199,99. To je logické. Mám chuť se jí zeptat, jestli má doma akvárko ☺, ale radši mlčím. Slečna se mě ptá, „jestli teda tu tašku chci“. Odpovídám kladně, ale doplňuji podmínkou, že cena bude stejná jako na obalu. Musíme proto počkat na někoho „vyššího“, s klíčem od pokladních registrů. Minuty běží a spojují se v desítky minut, podupávám nohou, koukám významně na hodiny před sebou, vzdychám, konečně je supervisor tady a odblokoval pokladnu. Už jsem myslel, že se toho nedočkám. Musím být doma do tří hodin, abych stihl probudit Janu do práce. Kdybych to prošvihl, musel bych se stydět. Nakonec všechno dobře dopadá a já odcházím z obchodu se vším, co potřebuji, a správnou účtenkou. To bylo na rozloučenou s Wal-Martem. Asi vyčuchali, že jsem tam naposledy, tak chtěli nějaký ten dolar navíc. Sedl jsem na kolo a dupu jako šílenec, abych byl doma včas. Pot ze mne lije, ale stihl jsem to v klidu. Doma jsem před druhou hodinou, a tak mám víc než půl hodiny času, osprchoval jsem se, převlékl si propocené věci a čekal těch několik minut na vytočení telefonního čísla. Janu jsem něžně probudil, poslal do koupelny a šel spát. Těch několik hodin, co urvu, než budu vstávat, abych se nechal odvézt na letiště, se bude hodit. Zítra odlétáme. Michal domů, já do New Yorku. Těšíme se oba.

úterý 27. června 2000 – odlet …

Probudili jsme se v sedm hodin. Za deset osm se pro nás má stavit nějaký Leo, který nás odveze na letiště. Hlavně aby to nebyl Leon. Ten by nás mohl odvézt taky na krchov ☺. Leovi jsme schválně řekli, že letíme o půl desáté místo o půl jedenácté. Leo je Robertův člověk, tak by se mohlo stát, že pro nás přijede třeba zítra. To by ovšem bylo nemilé, snažili jsme se proto všechno naplánovat s předstihem. To se nám také vyplácí, neboť Leo nejede a nejede, a když mu volám v osm hodin, kde je, nachází se v posteli. Vyburcoval jsem ho a upozornil na to, že naše letadlo hodláme stihnout stůj co stůj. Leo vyrazil a za necelou půlhodinku byl u nás. Naložili jsme zavazadla, rozloučili se s kluky, slíbil jsem jim, že se hned ozvu, jak budu bydlet a mít trošku jasno o situaci v New Yorku. Nastoupili jsme s Michalem do vozu a rozjeli se k letišti. Leo jede, auto také, povídáme si, mlčíme, koukáme, asi oba vzpomínáme na to, co jsme tu zažili dobrého i špatného. Bylo toho dost. Na letiště jsme dorazili opravdu včas, o půl desáté, přesně, jak jsme požadovali. Leo si od nás vybral šedesát dolarů, asi dvanáctinásobek ceny pohonných hmot, co spotřeboval.

úterý 27. června 2000 – let …

Pobrali jsme zavazadla a odnesli je do haly terminálu jacksonvillského letiště. Michal má velikánskou tašku a malou cestovní brašnu, já batoh, velký kufr, cestovní tašku a kufřík s notebookem a svačinou. Chvíli jsme seděli, koukali jsme se po letišti, došli si na toaletu a potom se přesunuli k přepážce společnosti AirTran, ↓ se kterou jsme se měli přesunout do New Yorku. Její přepážka byla až úplně na konci. Doufáme, že toto pořadí není na letišti přidělováno podle kvality služeb dané společnosti. U přepážky je podivný mladý chlap, vtipkuje s námi, ptá se, která zavazadla jsou čí, a vyrábí na ně visačky se jmenovkami. Moji napsal správně, ale Michalovu označil jménem, ne příjmením. Přitom jsme mu oba ukázali tutéž ID kartu, kde je jméno i příjmení ve stejném pořadí. Zbavili jsme se zavazadel, to je fajn, můžeme se volně pohybovat po letišti a nemusíme na ně dávat pozor. Necháme se prohlédnout, abychom mohli do duty free zone a do restaurací pro pasažéry. Najíme se, protože nevíme, kdy a kde se budeme moci zase nakrmit, nehledě na to, že i na severu bude jídlo nepochybně dražší. Objednali jsme si snídani s pitím, jíme, povídáme si, jsme trošku napjati. Michal se viditelně těší domů, já jsem nejistý kvůli bydlení a práci v NY. Snad ale všechno klapne tak, jak má. Dojedli jsme, zaplatili, bafli věci a jdeme k odletové bráně. Zde už čeká pěkná řádka lidí. Palubní lístky vydává tentýž chlapec, co odbavoval v terminálu zavazadla. To nám nepřipadá normální, obzvlášť když se po jeho boku objeví ženská, co tam kontrolovala letenky. Vypadá to, že tato společnost zde zaměstnává pouze dva lidi, kteří tu dělají všechno. Ještě by mohli začít nakládat zavazadla a tankovat pohonné hmoty a bylo by to dokonalé. Michal dal k dobru ještě vtípek na tu ženskou, že až nastoupíme do letadla, přijde se nám představit a řekne, že pilot náhle onemocněl, a že to tedy odpilotuje sama ☺. Čas k odletu se krátí. Je jedenáct pryč a v jedenáct třicet pět máme odletět. Stihneme to tak tak. Oba univerzální zaměstnanci si něco povídají, telefonují a potom nám sdělují, že let se mění, poletíme později a musíme si nechat vystavit nové palubní lístky u přepážky v terminálu. To znamená cestu přes detektory bez kontroly, frontu a zpátky přes detektory, zase všechno tahat z kapes, ach jo. Jdeme. Fronta je obrovská, přicházíme jako jedni z posledních. Všichni jsou nervózní a naštvaní, posouváme zavazadla po koberci v hale, kousek po kousku, ale jde to pomalu, hrozně pomalu. Čekáme půldruhé hodiny, než jsme u přepážky. Mezitím jsme si párkrát zatelefonovali, poklábosili, hodinu a půl na nohou skoro bez pohybu. Začínáme být unavení, málo jsme spali. Když se chystám přistoupit k přepážce, ta ženská, co nám má pilotovat letadlo, nám řekla, že musíme klusat za ní, že bychom nestihli odlet letadla a že nás vyřídí u přepážky odletové brány. To je k nasrání L. Hodinu a půl čekáme ve frontě, která nám je k ničemu. Pobíháme za ní, necháváme se znova prohlédnout a jdeme dlouho chodbou ke stanovišti AirTranu. Tam už je zase spousta lidí, dáváme úředníkům naše letenky a staré palubní lístky, dostáváme informaci, že je všechno v pořádku, a totálně naštvaní se hrneme do letadla. Tam na našem místě sedí starší Ind s manželkou. Paní se omlouvá, že neví, kam ho posadit, v letadle chybí sedačka B. Naše místa jsou 16 D a E, C patří velkému chlápkovi. Na druhé straně uličky jsou ještě dvě sedačky, jedna z nich je Indky. Tenhle problém tu řeší spousta lidí. Bohužel, jsme měnili letadlo za jiný typ a ten nemá sedačku B v palubním plánu. Všichni, co na ní mají sedět, se musí posadit jinam. Bordel. My jsme si svoje místa udrželi, sedíme. Asi za deset minut je všechno jakž takž v pořádku a my se můžeme chystat k odletu. V tento okamžik máme zpoždění asi dvě hodiny. Usadil jsem se pohodlně, nohy natáhl pod sebe, zaklonil hlavu a odpočíval. V uších mi zní Janin hlas, tiše si broukám a za chvíli bych asi usnul. Letadlo se rozjelo a pilot se do toho divoce pustil. Takhle rychlý a kolmý start jsem ještě nezažil. Stoupáme strmě k obloze, letíme do Atlanty. Cestou jsme se chvíli koukali, chvíli pospávali a zase koukali. Moc nemluvíme, jsme utahaní. Po hodině letu přistáváme v Atlantě a doufáme, že další průběh naší cesty bude hladší. To však netušíme, co nás ještě čeká.

úterý 27. června 2000 – Atlanta …

Na letiště v Atlantě jsme dosedli přibližně v okamžiku, kdy jsme z něho měli odlétat. Již tento fakt sám o sobě napovídal, že naše další cesta do New Yorku nebude bez komplikací. Tento předpoklad byl beze zbytku správný. Odlet našeho letadla je stanoven na patnáctou hodinu, máme asi hodinu čas. Jdeme se kouknout po letišti. Už jednou jsme se tu procházeli, to když jsme letěli v lednu z New Yorku sem. Atlanta je údajně největší a nejfrekventovanější letiště v USA. Letadla tu startují a přistávají častěji než v NY. Když koukáme na mapu leteckých linek, je nám jasné proč. Ze všech okolních států vedou hlavní trasy všech společností přes Atlantu.

Z každého regionálního letiště se cestuje nejdříve sem a pak dál. Letadlo tu přistane každých pár sekund, maximálně desítek sekund, pokud je provoz řídký. Koupili jsme si pití a jdeme čekat zase k naší bráně. Je za deset minut tři, ale nevypadá to, že by se společnost chystala nás naložit. A taky že ne. Pikolík společnosti sebral několik cedulek a sestavil z nich novou hodinu odletu. 05.00 PM. Za dvě hodiny. Začínáme být naštvaní. Budeme tu trčet další hodiny bez užitku, utrácet za jídlo a pití šílené sumy, zabíjet čas. Sedli jsme si na sedačky a za chvilku klimbáme, hlava mi padá na prsa, spal bych. Čas se dost vleče, je to k nevydržení. Konečně se to láme, za chvíli bude pět a k bráně se trousí lidé. Čekáme. Je pět pět, potom pět deset. Mladý sebejistý černoch se sklání pod pult někam do míst, kde jsou ty cedulky s čísly a písmeny. Vyměnil na tabuli odletů číslici 5 za 7. To snad NE!!! Další dvě hodiny. Dav začíná šumět a vypadá to, že úředníka asi brzo někdo seřeže. Chlapík vzal mikrofon a vysvětluje, že NY nepřijímá kvůli špatnému počasí. Pouze lety, co jsou již na cestě. Nemůžeme startovat. No, skvělé. Michal je čím dál nervóznější, klidně by mohl nestihnout let domů, na který měl původně čekat asi sedm hodin. Jestli v sedm neodstartujeme, bude mít problémy. Zase chodíme po letišti, koupili jsme několik pohledů, píšeme je, já jsem si sehnal ještě časopis o mobilních počítačích a pročítám si nějaké zajímavosti. Čas se vleče, skoro stojí. Zase na mě padá únava, Michal je zticha, bojí se, že neodletí. Dovedu si představit, jak se těší domů. Letiště se plní lidmi. Zřejmě těch letů do NY neodletěla celá řada. V sedm hodin se vynořili zaměstnanci AirTranu. Oznamují, že ani v sedm hodin neletíme, a posunují dobu odletu na osmou. V osm se dovídáme, že náš let je zrušen a poletíme v 9.30 letem 904. Zase korzujeme. Všichni už rezignovali, bavíme se trošku s ostatními cestujícími, jsou tu Indové, Japonci, Číňané, Američané, Evropané a další. Bílí, žlutí, černí, všichni. Zlost jsme již překonali, Michal teď ví jistě, že ten let domů nestihne, takže se taky uklidnil. Co bude dělat ještě nevíme, ale nějak to snad zvládneme. O půl desáté se začíná něco dít, u naší brány se hromadí lidé, zaměstnanci vydávají palubní vstupenky a připravují nás na nečekanou alternativu. Velmi pravděpodobně za chvíli odletíme. Když se otevřou dveře vstupní chodby k letadlu, lidé tleskají. Nastupujeme, vysíleni padáme do křesel, za okamžik nic nevím. Ještě jsem si stihl uvědomit, že jsme odstartovali, a potom si pamatuji až přistání v NY. Když to drclo. Pilot i letuška nám děkují za trpělivost a loučí se s námi, budeme ale muset ještě počkat na povolení k vystoupení z letadla. Zase usínám. Na dvě hodiny. Ještě že jsem tak unaven. Kdo neusnul, pomalu AirTran proklíná. Víme, že za to asi nemohou, ale jsou první po ruce, a tak to klidně svádíme na ně. Příšerná společnost s příšernou kvalitou služeb. V zavazadlové hale letiště La Guardia jsme stanuli ve 2.30. Jedenáct hodin po původně stanovené době příletu. Michalovo letadlo do Evropy je dávno pryč, bude se muset rozjet na JFK, aby zjistil, co a jak bude třeba u Swissairu. Nechal jsem mu telefon, kdyby mu nic neletělo, aby se mohl dovolat a popřípadě přijet za mnou. Já jsem zavolal Janě, že jsem doletěl v pořádku, vyslechl jsem si několik ospalých něžných vět, Romanovi jsem brnknul, že jsem tady, a rozjel jsem se taxíkem ke svému novému bydlišti.

Table of Contents

Několik slov …

Úvod …

deník 1. housekeeper’s blues