Zdroje obrázků

Strana 6: Library of Congress, Prints and Photographs Division, LC-DIG-ds-01290.

Kapitola 1: Library of Congress, Prints & Photographs Division, WWI Posters, LCUSZ62-8278.

Kapitola 3: National Media Museum / Science & Society Picture Library.

Kapitola 7: Wm. B. Becker Collection/PhotographyMuseum.com, © 2013 The American Photography Museum, Inc.

Kapitola 8, 135, 175, 210: Courtesy US National Library of Medicine.

Kapitola 24: National Media Museum / Science & Society Picture Library.

kapitola 27: National Archives (165-WW-269B-25).

Poznámka vydavatele: Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa a události buď pramení z autorovy představivosti, nebo jsou použity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími nebo zemřelými, s vedením podniků, akcemi nebo místy děje je čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva reprodukovat tuto knihu či její část jakoukoli formou, mechanickou, elektronickou, fotografickou či jinou, bez písemného souhlasu vydavatele. Amulet Books a Amulet Paperbacks jsou registrované obchodní značky Harry N. Abrams, Inc.

Text copyright © Catherine Karp, 2013

Book Design: Maria T. Middleton

Translation © Libuše Čižmárová, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-585-5

1

ROK, KTERÝ VYMYSLEL ĎÁBEL

Nádraží Union Depot, Portland, 16. října 1918

Vešla jsem do železničního vagonu a upřely se na mě tři tucty očí. Cestující měli oči a nos skryty pod gázovou rouškou. Vlak byl cítit bavlnou mé vlastní roušky, vařenou cibulí a ještě závanem čehosi lepkavého a kyselého, co jsem pochopila jako strach.

Nezastavuj se, řekla jsem si v duchu.

Nohy se mi chvěly a kolena podlamovala, ale podařilo se mi proklopýtat uličkou v hnědých chlapeckých skautských botách, které jsem si obula pro případ, že bych se musela náhle rozběhnout. Mé těžké kroky přitahovaly nevítané pohledy, kdosi zvedl obočí, ale nikdo neřekl ani slovo.

„Dobré ráno,“ řekla jsem ženě s mračnem černých pudlích kudrlin na hlavě.

„...ráno,“ zahuhňala žena do své gázy.

Jak jsem doufala, všechny oči se o mě brzy přestaly zajímat a vrátily se k vlastním starostem. Byla jsem jen šestnáctiletá holka v tmavomodrých šatech, která vypadala jako bohatá. Nemluvila jsem jako cizí špion a neměla jsem chřipku. Nic škodlivého.

Cestovní obleky barvy uhlí doplněné novými bavlněnými rouškami propůjčovaly kupé bizarní černobílý vzhled, poněkud kalený zápachem cibule z jídelního vozu. Představovala jsem si, jak kuchaři v horečné snaze zabránit tomu, aby chřipka zachvátila vlak, krájí na kostky pronikavě čpící cibuli, jak jim slzí oči a z čela stékají krůpěje potu. Přestala jsem myslet na odér ve vzduchu a posadila se na jediné volné místo vedle tělnaté ženy středního věku, s tlustými pažemi a velice hustým obočím. Na krku se jí houpal protichřipkový váček, který tak páchl medicínou, že to přebíjelo i tu cibuli.

„Ahoj.“ Žena prsty promnula váček a podívala se na mě. „Jsem paní Petersová.“

„Já jsem...“ Zvedla jsem si na klín černou koženou brašnu a uvedla jsem kratší verzi svého jména: „Mary.“ V novinách, které kolem mě šustily, byl s největší pravděpodobností článek o mém otci a já jsem si představovala, že je tam zmínka i o mně: Při zatčení pana Blacka včera v noci byla v domě přítomna i jeho dcera Mary Shelley. Dívku zřejmě pojmenovali podle autorky jednoho hororového románu s velice německy znějícím názvem Frankenstein.

„To je doktorská taška?“ zeptala se paní Petersová.

„Ano.“ Stiskla jsem silněji ucha. „Byla maminčina.“

„Vaše matka byla doktorka?“

„Nejlepší v okolí.“

„To mě mrzí, že není s námi ve vlaku.“ Paní Petersová hleděla vykulenýma očima na ostatní cestující. „Nevím, co se stane, když někdo cestou zkolabuje. Nikdo nás nedokáže zachránit.“

„Když onemocníme, nejspíš nás na příští zastávce vyhodí.“

Svraštila čelo a vzdychla. „Je velice nepříjemné něco takového říkat.“

Odsunula jsem si od ní kolena. „Jestli vám to nevadí, raději bych o chřipce nemluvila.“

Paní Petersová znovu vzdychla. „Jak o tom můžete nemluvit? Vždyť se bavíme skrz gázové roušky, propána. Jsme tady namačkaní jako bezmocní –“

„Paní, prosím vás, přestaňte o tom mluvit. Mám dost jiných starostí.“

Paní Petersová se trochu odtáhla. „Doufám, že nejste prolezlá bakteriemi.“

„Já doufám, že jimi nejste prolezlá vy.“ Opřela jsem se o dřevěnou stěnu a snažila se udělat si pohodlí, navzdory svému okolí a nevolnosti, která mě sužovala od otcova zatčení. Vzpomínky na vládní úředníky, jak tlučou tátu do břicha a říkají, že je zrádce, mi probleskovaly hlavou jako groteskní scény z nějakého filmu.

Na všech stranách vagonu syčela pára. Podlaha mi vibrovala pod podrážkami vysokých bot. Ruce a kolena se mi chvěly a zuby s horečnou intenzitou drkotaly nouzový signál morseovky: tu tu tu tú tú tú tu tu tu.

Abych tomu unikla, rozepnula jsem kovovou sponu brašny a vyndala svazek dopisů, šest palců tlustý a svázaný modrou stuhou do vlasů s roztřepenými okraji. Shora svazku jsem vytáhla hladkou krémovou obálku, otevřela ji a ztratila se v dopise.

29. června 1918

Má nejdražší Mary Shelley,

před čtyřmi dny jsem dorazil za moře. Dopisy nám cenzurují, takže Ti nemůžu popsat žádné události. Armáda začerní každou větu, která naznačí, kde jsem, takže pak vypadám jako soukromý detektiv z nějakého románu s Sherlockem Holmesem. Například: jsem v  a brzy pojedeme do . Tajemné, ne?

Dostal jsem Tvůj dopis, a třebaže se mi rozbušilo srdce už jen při pohledu na Tvá slova na papíře, s nelibostí jsem četl, že jsi dosud nedostala můj balíček. Měl Ti přijít už skoro přede dvěma měsíci. Dávám to za vinu matce. Ale napíšu jí a zjistím, jestli ví, kdy a zda byl poslán.

Také jsem dostal Tvou fotografii. Moc ti děkuju, Shell. Ten obrázek pro mě znamená celý svět. Stále hledím na Tvou tvář a je pro mě těžké uvěřit, že ta malá Mary Shelley Blacková, má zábavná kamarádka z dětství a zanícená společnice v psaní dopisů, vyrostla v takovou krasavici. Dal bych cokoliv za to, kdybych se mohl v čase vrátit k Tvé dubnové návštěvě a stále být s Tebou. Když zavřu oči, skoro cítím, jak chutnají Tvé rty a jak se tvé dlouhé hnědé vlasy dotýkají mé kůže. Hrozně moc bych Tě chtěl opět tisknout k sobě.

Někdy si nemůžu pomoct a představuju si, co by se bývalo stalo, kdybych se ve čtrnácti neodstěhoval. Kdyby můj dědeček býval nezemřel a mí rodiče se spěšně nenastěhovali do jeho domu na ostrově. Byli bychom si Ty a já stále tak blízcí? Vyrostli bychom v důvěrnějším vztahu..., nebo bychom se navzájem vzdálili? Ať by tomu bylo jakkoli, každý den svého života se cítím oloupen o Tvou přítomnost.

Nikdy si o mě nedělej starosti, Shell. Být tady byla moje volba, takže cokoli se mi stane, bude to jen moje vina. Psala jsi mi v dopise, že lituješ, že jsi mi nezabránila v odjezdu do války, když jsme v dubnu byli spolu. Byl jsem rozhodnutý odjet a Ty víš lépe než kdo jiný, že někdy dokážu být stejně paličatý jako Ty.

Napiš brzy. Pošli mi nějakou knížku nebo dvě, jestli můžeš.

Chybíš mi.

Tvůj milující

Stephen

Z protějšího sedadla se ozvalo kýchnutí.

Vykulila jsem oči a Stephenův dopis mi padl do klína. Všechny hlavy se bleskově otočily k vyzáblé rusovlasé ženě, která znovu kýchla. Pootevřela jsem ústa, abych vyslovila tabuové slovo – gesundheit – ale hned jsem je zase zavřela.

„Moje žena má alergii!“ řekl ženin společník, muž s hustými bílými vlnitými vlasy, které připomínaly šťouchané brambory. Rychle se přisunul ke své ženě a přitáhl jí roušku. „To není chřipka. Přestaňte se na ni tak dívat.“

Lidé nepřestávali ostražitě civět.

V tom okamžiku se vlak s cuknutím dal do pohybu a všechny nás to na okamžik vyvedlo z rovnováhy. Hvizd píšťalky zanikl v říjnové mlze. Zastrčila jsem Stephenův dopis zpátky do brašny a zahleděla se na cihlové budovy ujíždějící za okny, po nichž se objevily ostrůvky červených a jantarových stromů, malá připomínka toho, co mi bude na Portlandu nejvíc chybět. Podzim býval vždycky mé oblíbené roční období, s vůněmi planoucího listí, vařeného koření a jasně oranžovými dýněmi, které dorazily do tátova obchodu s potravinami.

Na okna brzy zabubnoval déšť.

Venku všechno zešedlo.

Paní Petersová vedle mě krčila huňaté obočí na paní, která kýchla. „Než vystoupíme z tohoto vlaku, všichni budeme mrtví, kvůli téhle ženě.“

Už jsem měla na jazyku, že kdybychom byli mrtví, tak bychom nevystupovali z vlaku, ne? Ale opět jsem ústa zavřela – a to pro mě nikdy nebylo snadné.

Všichni kolem mě seděli jako přimražení s napřímenými zády a byli cítit lidovou medicínou. Zápach léčivého váčku mé sousedky a čísi česnekové žvýkačky byl dost silný na to, aby mi pronikal skrz čtyřvrstvou roušku. V tichu bez hovoru bylo slyšet zvuk kol vlaku: klik-klak, klik-klak, klik-klak.

Zdá se mi to snad? Mohla by tohle všechno být jen strašlivá noční můra, která skončí, až se přinutím otevřít oči? Zaťala jsem si nehty do dlaní v naději, že se vytrhnu ze spánku, ale objevila se jen bolest a vytlačené půlměsíčky. Byla jsem velice vzhůru.

Přesto jsem se určitě musela nějak vplížit do budoucnosti a přistát ve světě ve stylu H. G. Wellse – ve strašné, fantastické společnosti, kde lidské tváře sestávaly jen z očí, miliony zdravých dospělých i dětí zničehonic umíraly na chřipku, chlapce vyváželi ze země, aby byli rozmetáni na kousky, a vláda zatýkala občany za to, že vedli špatné řeči. Takové místo nemohlo být skutečné. A nemohly to být Spojené státy americké, „země svobodných a domov statečných lidí“.

Ale bylo to tak.

Seděla jsem ve vlaku ve vlastní zemi, v roce, který vymyslel ďábel.

1918.

2

TETA EVA A DUCHOVÉ

San Diego, Kalifornie, 18. října 1918

Když jsem dorazila, teta Eva mě na nástupišti nečekala, což znamenalo jednu ze tří věcí: opozdila se, nedostala můj telegram, nebo ji postihla chřipka. Při pomyšlení na třetí možnost jsem se roztřásla strachem i osamělostí, a tak jsem se rozhodla pustit to z hlavy.

Svezla jsem se na tvrdou, nepohodlnou lavičku na nádraží Santa Fe Depot v San Diegu a hleděla na bíle omítnuté oblouky, klenoucí se přes strop jako odbarvená duha. Visela nade mnou také velká vagonová kola s elektrickými žárovkami, kola tak těžká, že potřebovala celý batalion řetězů, jež je připevňovaly k obloukům. Otevřeným vchodem profukoval mořský vánek – bylo cítit sůl a ryby a mně začalo kručet v prázdném žaludku. Bolela mě záda a moje hlava toužila po spánku, poté co jsem ujela víc než tisíc mil. Ale mohla jsem jen sedět a čekat.

Plakáty, které visely na modrozlatých mozaikových stěnách, se od mé poslední návštěvy před půl rokem změnily. Tehdy v dubnu vykřikovaly zdejší jasně červené, bílé a modré nápisy děsivé slogany, jejichž záměrem bylo sjednotit nás v boji proti Němcům.

UTLUČTE BARBARY OBLIGACEMI SVOBODY!

DEJTE DO TOHO VŠE, ONI ZA NÁS ZEMŘELI!

JSI STOPROCENTNÍ AMERIČAN? DOKAŽ TO!

NEČTI DĚJINY AMERIKY – VYTVÁŘEJ JE!

Vzpomínám si, jak teta Eva zabručela cosi o „pochybném vkusu“, když se zpoza mých zad podívala na obrázek slintající německé gorily, která si k holým prsům tiskla zlatovlasé děvče. ZNIČ TUHLE ŠÍLENOU BESTII! VSTUP DO ARMÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ! křičel právě tenhle plakát.

Až na jedno oznámení, které verbovalo k námořnictvu, byly propagační nápisy nyní pryč, nahradila je zářivě bílá varování před kašlem, kýcháním a pliváním na veřejnosti. Slova CHŘIPKA a EPIDEMIE na mě shlížela černými písmeny ze všech stran – jako bychom všichni potřebovali připomínat, že žijeme uprostřed moru.

Půl hodiny nato, co mě teta Eva měla čekat, přijel další vlak, plný rekrutů Armády USA, kteří byli na cestě do tábora Kearny na severním okraji San Diega. Chvíli trval veliký zmatek a ozývaly se hlasité rozkazy, pak stanicí propochodovali důstojníci v olivově zelených halenách a kalhotách volných kolem boků a za nimi tichý dav mladých mužů s rouškami proti chřipce a v nejlepším nedělním oblečení. Chlapci byli mladí, většinou jim nebylo víc než osmnáct, když teď odvodový věk klesl pod jedenadvacet. Někteří mě viděli a nad rouškou se jim rozsvítily oči, třebaže já jsem s tou ošklivou maskou musela vypadat jako pytel brambor zhroucený na lavičce.

„Ahoj, cukroušku,“ řekl jeden urostlý mladík se světle hnědými vlasy.

„Hele, krásko,“ zavrkal jeden hubeňour v černých kalhotách, pro něj příliš dlouhých. „Nemáš pro vojáka pusu?“

Další pískali, dokud je důstojníci neokřikli, aby nezapomínali, že jsou váženými příslušníky Armády USA.

Pozornost chlapců mi nelichotila, ani mě neurazila. Hlavně mi připomněli, jak vypadal Stephen, když jsem ho naposledy viděla, s podivnou směsí statečnosti a hrůzy v hnědých očích.

Oknem jsem pozorovala chlapce, jak postupují k řadě zelených vojenských náklaďáků, které s brumláním čekaly u obrubníku. Branci šplhali jeden za druhým pod plachty vozidel s přesností lesklých kulek, jimiž se nabíjí zbraň. Auta je měla dopravit do výcvikového tábora, nepochybně přeplněného oběťmi chřipky roztřesenými horečkou. Chlapci, co neonemocní, se budou učit, jak zabíjet jiné mladé muže, kteří ve svých nejlepších nedělních šatech nejspíš právě dorazili na nějaké německé nádraží.

Takhle neuvažuj, spílala jsem sama sobě. Proto odvedli tátu. Nemůžeš si dovolit myslet jako on.

Skrčila jsem nohy na lavičku a hlavu jsem si položila na máminu černou tašku. Nádraží kolem mě se vyprázdnilo a ztichlo, až na sirénu nějaké sanitky, jež vřískala ulicemi města.

Upadla jsem do dřímoty. V hlavě mi těkal mlhavý sen o tátovi, jak vaří polévku, která je cítit jako tuňákové konzervárny San Diega, když jsem uslyšela, jak mě volá teta Eva. Otevřela jsem oči a spatřila pomenšího, poměrně mladého muže v šedých pracovních šatech, jak ve vysokých botách špinavých od maziva dupe po dlaždicích. Žádná teta Eva. Její hlas musel patřit do mého snu.

Zase jsem pomalu zavřela oči, ale znovu někdo řekl: „Mary Shelley.“

Zvedla jsem se na loktech a zaplašila otupělost. Ten malý muž se ke mně blížil, jeho kroky zněly prázdným nádražím. Nad rouškou měl povědomé brýle připomínající lahvová víčka. Zpod čepice mu vykukovaly krátké blonďaté vlasy.

Vyskočila jsem. „Teto Evo?“

„Promiň, že jdu pozdě. Ale nepustili mě tak brzo, jak jsem doufala.“ Zastavila se pár stop ode mne a otřela si umazané ruce o kalhoty. „Neobejmu tě, protože jsem špinavá. A navíc jsi byla nacpaná se všemi těmi lidmi ve vlaku. Hned jak tě dostaneme domů, dáme ti horkou koupel a odrhneme z tebe všechny mikroby.“

„Proč jsi takhle oblečená?“

„Cože? Neříkala jsem ti, že od té doby, co Wilfred umřel, pracuju v loděnici?“

„Ne. V dopisech ses o tom ani slovem nezmínila. Páni!“ Rozesmála jsem se. „Roztomilá teta Eva staví bitevní lodě.“

„Nesměj se – je to dobrá práce. Vyčistí ti to hlavu od starostí. Všichni muži odešli do války, a tak dali dohromady nás ženy, abychom převzali jejich práci.“ Zvedla můj kufr s kovovým dnem tak lehce, že na těch kostnatých pažích musely být mocné svaly. „Doufám, že se cítíš dost dobře na to, abychom šly ke mně domů pěšky. Vyhýbám se tomu mikroby zamořenému vzduchu ve veřejné dopravě.“

„Nedýcháš mikroby zamořený vzduch v továrně?“

„Většinou pracuju venku. A teď pojď. Vezmi svou druhou tašku, ať můžeme odtud zmizet a jít domů.“

Popadla jsem černou brašnu se svými poklady. „Líbí se mi tvé vlasy.“

Zavrčela skrz gázu: „Nemluv o vlasech. Ostříhala jsem si je nakrátko, protože ostatní holky říkaly, že je to pro práci pohodlnější. Jediný mužský se za mnou neohlídl, co jsem je ošmikala.“ Šla přede mnou a se svou nově získanou silou vlekla můj kufr.

Neměla jsem to srdce jí říct, že nedostatek mužské pozornosti má spíš co dělat s jejími umaštěnými botami a zápachem potu než s krátkými vlasy. Ploužila jsem se za ní ve vysokých botách a věděla jsem, že jsme asi pěkná dvojka – dvě mladé ženy, jen deset let od sebe, jejichž ženskost byla jen další obětí války.

V ulicích za nádražím se sotva pohybovala živá duše, když teď branci byli pryč, jen nějaký šedovlasý muž v proužkovaném obleku strkal zavazadlo do uzavřeného prostoru pro cestující v černém taxíku. Řidič kouřil cigaretu skrz dírku propíchnutou v roušce a závany kouře se ve větříku mísily s mořskou solí a zápachem z konzervárny. Nad hlavou nám zářila bezmračná obloha nevinnou modří.

Teta Eva mě vedla na sever. „Město uzavřeli ve snaze zabránit šíření chřipky. Vojáky dali do karantény dřív než nás ostatní, ale teď přišly na řadu kostely, divadla, biografy, lázně a taneční sály – všechno je zavřené.“

„A školy?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase.

„Zavřené.“

Ramena mi poklesla. „Táta říkal, že chřipka v San Diegu nebude tak zlá, protože je tady tepleji. To je jeden z důvodů, proč chtěl, abych odjela sem, kdyby se s ním něco stalo.“

„Obávám se, že i tady je to katastrofa. Mrzí mě to.“ Letmo na mě pohlédla. „Asi tě budu nudit, ale je to lepší než být mrtvá. Hlídej si, abys pořád měla roušku. Jsou tady na její nošení velice přísní.“

„Zajímalo by mě, jestli chirurgická gáza opravdu něco dělá kromě toho, že vypadáme jako příšery z jiné planety. Můj učitel přírodovědy pan Wright roušku nosil, a je teď stejně mrtvý jako lidi, kteří ji nenosili.“

Neodpověděla, a tak jsem se trmácela vedle ní a slova o mrtvém učiteli mi přitom rezonovala v hlavě. Naše boty pochodovaly v jednom rytmu. Na každém druhém rohu jsme si vyměnily kufr a lékařskou brašnu a do ticha ulice se neslo naše funění a oddychování pod pod tíhou mých zavazadel. Nos a brada pod rouškou se mi potily. Na říjen bylo velice horko. O několik ulic dál na sever jsme odbočily doprava na Beech Street. Za námi zaklapaly koňské podkovy a já jsem najednou ucítila něco tak odporného, až se mi obrátil žaludek.

„Nedívej se tam, Mary Shelley.“ Teta Eva si vytáhla z kapsy kalhot kapesník a přitiskla si ho na roušku. „Koukej na zem.“

Její slova pro mě byla samozřejmě jen výzvou, abych se podívala, jakou hrůzu to přede mnou chce skrývat. Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila koňský potah, který řídil vychrtlý snědý muž, prázdnýma očima zírající na silnici. Sluncem vybledlý vůz přikodrcal blíž – a vzadu na něm ležela hromada mrtvol přikrytých plachtami. Přes okraj se komíhaly patery červenočerné nohy.

„Říkala jsem, aby ses nedívala!“ Teta Eva mi rychle podala kapesník. „Dýchej přes tohle!“

Já jsem si ale sundala roušku, naklonila se nad koryto vedle silnice a vyzvracela tu malou svačinu, kterou jsem snědla ve vlaku.

Teta Eva postavila kufr. „Rychle si zase nasaď roušku.“

„Potřebuju čerstvý vzduch.“

„S touhle chřipkou tady žádný čerstvý vzduch není. Hned si nasaď roušku.“

Rychle jsem si natáhla gázu zpátky přes nos a nasála jsem vlastní horký, kyselý dech.

Když nás vůz minul, chovaly jsme se tišeji. Jakmile mě přešla nevolnost, opět jsme se střídaly v nošení kufru, ale z úcty k těm mrtvým jsme už nefuněly tak nahlas. Někde v dálce zaječela další sanitka.

Po celou cestu se stejně jako u nás doma objevovaly na některých vchodových dveřích černé, šedé a bílé proužky krepu, které označovaly, že tam někdo zemřel: černý kousek látky pro dospělého, šedý pro starší osobu a bílý pro dítě. Brandywineova dvojčata v naší ulici v Portlandu zemřela tři měsíce před svými osmnáctými narozeninami, a tak jejich matka, která nevěděla, zda má svá děvčata označit za děti nebo dospělé, propletla černé a bílé proužky dohromady. Když jsme odbočily doleva do ulice prkny obložených domků skromné velikosti, kde bydlela teta Eva, najednou se mě zmocnil strach, zda bude i teta jednoho dne potřebovat na vchodové dveře kus látky za mě. Znovu se mi udělalo špatně.

„Nějak se nám v naší ulici zatím podařilo chřipce vyhnout.“ Teta Eva se s mým kufrem sunula po betonovém chodníčku před domem. „Nevím jak, ale modlím se k Bohu, abychom zůstali imunní.“

Vedla mě po schodech na práh dvoupatrového viktoriánského domu, jakoby přerostlého domku pro panenky. Měl vroubkované žluté obložení a nahoře dřevěné ozdoby připomínající krajkové dečky. Světle hnědá cedulka v předním okně hlásila, že ČLENOVÉ DOMÁCNOSTI JSOU ČLENY POTRAVNÍ SPRÁVY SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH, a byly na ní oficiální insignie organizace – červenomodrobílý štítek obklopený pšeničnými klasy. Karta znamenala závazek, že se teta Eva zřekne masa, mouky a cukru ve dnech, kdy o to vláda požádá, aby pomohla zajistit potravu pro naše vojáky a hladovějící lidi v Evropě. Také to ukazovalo sousedům, že teta není špionka, zrádkyně nebo nebezpečná imigrantka a že ji klidně mohou nechat na pokoji.

Napadlo mě, jaký by býval asi byl můj život, kdyby otec podlehl americkým kulturním vlivům, jako byla tahle zpropadená přísežná cedule, a dovolil válce, aby se kolem nás šířila.

Teta Eva odemkla dveře a vedla mě úzkou předsíní, kde to – když jsem si stáhla roušku dolů – páchlo cibulí stejně jako ve vlaku. Odkudsi z hloubi kuchyně vzadu ohlásily švýcarské kukačky, že jsou čtyři hodiny.

Zpoza rohu zamumlal dětský hlásek: „Kdo je tam?“

Polekaně jsem upustila tašku. „Kdo to řekl?“

„To je jen Oberon.“ Teta Eva hodila moje zavazadlo na ošlapanou prkennou podlahu. „Je to zachráněná straka mého mladého souseda, veterináře, který je ve válce. Když je pryč, o ptáka se starám já.“

Vešla jsem do levandulového obývacího pokoje a spatřila krásného černobílého ptáka se špičatými ocasními pery, dvakrát tak dlouhými jako tělo. Stál na bidýlku ve vysoké klenuté kleci.

Sklonil tmavou hlavu a skrz bronzové dráty si mě pozorně prohlížel. „Kdo je tam?“

Usmála jsem se. „Já jsem Mary Shelley – asi tvoje adoptovaná sestřenice. Co ještě umíš povědět?“

„Říká svoje jméno a ahoj, a taky rád hvízdá a piští,“ odpověděla teta Eva, když si sundávala pracovní kabát. „Později se s ním můžeš líp seznámit, ale teď by ses měla vykoupat. Napusť si vodu tak horkou, jak sneseš, ať se mikroby na tobě uvaří. A přitom si taky vyper roušku.“

„Dobře. Je to ohromný pták. Moc se mi líbí ty bílé skvrnky, co má na křídlech a břiše.“

Vrátila jsem se do předsíně, zvedla jsem kufr a černou doktorskou brašnu a už jsem se chystala nahoru na schody, když jsem zahlédla svou vlastní tvář, která na mě hleděla ze světle červené stěny na protější straně pokoje.

Byla to moje fotografie, pořízená ve spiritistickém studiu Stephenova staršího bratra při mé dubnové návštěvě v San Diegu. Odložila jsem zavazadla zpátky na podlahu a přešla jsem pokoj, abych se podívala víc zblízka.

„Mary Shelley?“ ozvala se teta za mnou.

Moje modré duhovky – skoro strašidelně nepřítomné na černobílé fotografii – na mě upíraly vzpurný pohled. Byla jsem tak skeptická ohledně skutečných duchů, kteří se měli ukázat na vyvolané fotografii, že jsem se snažila, seč jsem mohla vypadat co nejpaličatěji. Kolem krku mi visely stříbrné letecké brýle, i když Julius a teta Eva mi je chtěli sundat, a na sobě jsem měla veselou bílou halenku s límečkem, jenž přecházel do výstřihu ve tvaru písmene V.

V uších mi zněla Juliova slova, která pronesl okamžik předtím, než mě vyfotografoval: Seď klidně. Usmívej se. A vyvolej mrtvého.

Na vyvolané fotografii klečela vedle mne jakási obrovitá, průsvitná postava zahalená v bledém plášti, jenž zcela zakrýval její hlavu i tělo. To stvoření se tisklo k mé židli a opíralo se čelem o područku, jako by buď trpělo nezměrnou bolestí, nebo se ke mně uctivě sklánělo.

„Co si myslíš o své fotografii?“ Dřevěná prkna za mnou zaskřípala pod tetinými pracovními botami. „Říkali jsme ti, že když mu budeš pózovat, objeví se něco úžasného.“

V zádech mě zamrazilo. Neodpověděla jsem, ale nahlas jsem přečetla text pod fotografií: „Slečna Mary Shelley Blacková a obdivující duch. V duchovním studiu pana Julia Emberse, spiritistického fotografa, sídlí krása.“ Rychle jsem se otočila a pohlédla tetě do tváře. „Julius si ze mě udělal reklamu?“

„Díky té reklamě našla spousta truchlících lidí v jeho studiu útěchu. Jsi na té fotografii úžasně krásná. Podívej, jak skoro zachytil kaštanovou barvu tvých vlasů.“

„Kdo se stará, jak vypadám? Sedím vedle falešného ducha! Tohle je nejspíš přenesený obrázek Julia schovaného pod bílým prostěradlem.“

„To není falzifikát, Mary Shelley. Julius si myslí, že ten tvůj návštěvník může být důkazem toho, že jsi obdařena jasnozřivostí. Říkala jsem mu, že se vždycky zdá, jako by do tebe vstupoval vědecký duch tvé matky.“

„Jako by do mě vstupoval její duch?“ odsekla jsem. „Nejsi na hlavu? Matčinu lásku k vědě mám nejspíš v krvi, stejně jako mi dala modré oči a tvar úst. Sir Francis Galton přímo o téhle záležitosti napsal pojednání.“

Ztěžka vzdychla. „Napsal sir Francis Gallon –“

„Galton.“

„Ať se jmenuje, jak chce, napsal něco o šestnáctiletých dívkách – šestnáctiletých dívkách! –, které pro své přírodovědné projekty vymýšlejí vylepšené domovní zvonky?“

„Psal o tom, že inteligence se dědí, a to se nejspíš stalo i mně. Copak holka nemůže být chytrá, aniž by se to vysvětlovalo jako vzácný nadpřirozený jev?“

„Neříkám, že nemůžeš být chytrá. Vědecká mysl, jako je tvoje, by vlastně měla chtít prozkoumat komunikaci mezi duchy a smrtelníky. Nijak se to neliší od tajemství telefonních drátů a elektrických proudů.“

Otočila jsem se zpátky k fotografii a přivřenýma očima jsem „přízrak“ prozkoumávala.

Teta Eva se přikradla blíž. „Julius Embers je dobrý člověk. Teď se specializuje na duchy padlých vojáků. Vidíš?“ Ukázala na sousední zarámovaný obrázek nějakého článku ze San Diego Evening Tribune.

Článek z 22. září obsahoval tři fotografie tmavě oděných lidí, patrně rodičů a manželek, za nimiž stáli průsvitní mladí muži v uniformách Armády USA. Přízračné ruce spočívaly těm lidem na ramenou. Tváře údajných duchů se rozplývaly v mlžném oparu.

„Pořád Julia navštěvuješ?“ zeptala jsem se.

„Zpočátku jsem tam nechodila,“ odpověděla ledovým hlasem. „Příliš jsem se styděla po tom, co se stalo ten den mezi tebou a Stephenem.“

Trhla jsem sebou.

„Ale pak zemřel Wilfred,“ pokračovala, aniž jsem mohla cokoli říct. „Juliova fotografie mi pomáhala tišit zármutek. Kývla směrem k malé fotografii, na níž byla ona a mlhavý muž štíhlé postavy, což by mohl být můj strýček, kdyby se na obrázek zašilhalo. „Cítím vinu, že jsem Wilfreda dost nemilovala, když tak moc trpěl kvůli té nemoci.“ Palcem fotografii narovnala. „Ale Julius a jeho matka mě vždycky u sebe vítají s vřelým úsměvem. Teď mě s Wilfredem vyfotografoval několikrát.“

„Samozřejmě za tučný poplatek,“ zamumlala jsem.

„Přestaň Julia kritizovat. Tady – podívej se na poslední odstavec tohohle článku v Tribune.“ Poklepala na sklo zarámovaného článku nehtem, na němž byla přischlá špína z loděnice. „Existuje místní expert na fotografie, jmenuje se Aloysius Darning, a ten po celé zemi odhaluje falešné spiritistické fotografie. V Los Angeles už poslal dva muže do vězení, ale na Juliově práci nemůže najít žádný náznak podvodu. Chodí do mého kostela, když ten není zavřený kvůli karanténě, a slyšela jsem ho mluvit o Juliových přízracích.“

Naklonila jsem se k článku a mlčky jsem přečetla větu o lovci podvodníků:

Pan Aloysius Darning, známý svou schopností odhalovat falsifikátory fotografií duchů, stále nemůže najít stopu důkazu, že pan Embers je podvodník – ke svému velkému rozčarování.

„Ani tak tomu nemůžu věřit.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Stephen mi říkal, že tohle všechno je práce narkomanů a švindlířů.“

„Julius není narkoman.“

„Stephen se zmínil o opiu.“

„Možná to byl Stephen, kdo lhal. To tě nikdy nenapadlo?“ Svezla se do květovaných polštářů na pohovce a rozvázala si boty, z nichž se začal šířit nechutný zápach jejích nohou. „Stephen žárlil na bratrův úspěch.“

Žaludek mi nadskočil. „Proč mluvíš v minulém čase?“

„Totiž... Stephenův prapor se v létě přesouval do Francie.“

„To vím. Pořád si píšeme.“

Tvář jí zbledla. „Ach, Mary Shelley.“ Nohy, které předtím měla zkřížené, složila vedle sebe. „Neměla bys s ním být v kontaktu. Ví to tvůj otec?“

„Viděl, že dostávám od Stephena dopisy.“

„Ne,“ řekla, „ví, co se mezi vámi stalo, když jsi tady byla naposledy?“

„Nezná tu smyšlenou verzi, kterou jsi slyšela od Julia.“

„Proč by Julius lhal o tom, co viděl?“

„Říkala jsem ti tehdy v dubnu, že se se Stephenem pohádali.“

Stáhla si pravou botu, aniž by se mi podívala do očí.

Klesla jsem do houpacího křesla naproti ní. „Co říkal Julius o tom, kde Stephen je? Dostala jejich matka nějaké dopisy?“

„Jen jeden od té doby, co Stephen dorazil za moře.“

„Kdy to bylo?“

„Myslím, že v červnu nebo v červenci.“

„Můj poslední dopis od něho má datum 29. června, hned jak dojel do Francie. Pak přestal psát.“ Stiskla jsem si břicho. „Proč od té doby nikomu nenapsal? Myslí si jeho rodina, že je v pořádku?“

Se zabručením si strhla druhou botu. „Pokud vím.“

„Proč nešel jeho bratr do války?“

„Odvodová komise Julia odmítla. Má ploché nohy.“

„Ach, chudák Julius,“ obrátila jsem oči v sloup. „Určitě kvůli tomu hrozně trpí.“

„Rozhodně jsem doufala, že ses v uplynulém půlroce ohledně Julia Emberse uklidnila. Zve tě na zítřek na další fotografii zadarmo. A má pro tebe něco od Stephena.“

„Balíček?“

„Ty o tom víš?“

„Stephen mi pořád psal, že těsně předtím, než odjel, prosil matku, aby mi poslala nějaký balíček, ale ten mi nikdy nepřišel. Proč ho neposlala?“

Teta Eva na otázku neodpověděla, jen si třela chodidlo nohy. V její černé ponožce jsem viděla obrovskou díru. Oberon zlostně zaskřehotal, nepochybně aby prolomil napětí, které v místnosti rostlo.

„Proč ho neposlala, teto Evo?“

Tetina tvář zrůžověla. „Paní Embersová měla pravděpodobně pocit, že pro žádného z vás by ten vztah nebyl dobrý. Oba jste byli příliš mladí, ty příliš nevdaná a on příliš neženatý na takový druh intimnosti. Nikdy jsi neměla do toho pokoje chodit se Stephenem sama.“

„My jsme ne–“

„Trvalo mi to dva měsíce, než jsem se mohla před rodinou ukázat, a to jen proto, že mě paní Embersová sama oslovila, když viděla Wilfredovo úmrtní oznámení.“

Vyskočila jsem z houpacího křesla s cílem popadnout své věci a utéct nahoru.

„Mary Shelley –“

„Táta mě nikdy nepustil do blízkosti Stephenova bratra, když jsem vyrůstala.“ Zvedla jsem zavazadla. „Ale ty se chováš, jako by Julius byl svatý. Říkal hroznou historku o svém bratrovi a mně, ale ty ho zbožňuješ.“

„Nech toho. Prosím tě, nech toho.“ Dál si masírovala páchnoucí nohu. „Vím, že jsi rozčilená kvůli Stephenovi a svému otci, a vím, že jsem jen o deset let starší než ty –“

„Jen chci, abys pochopila, že co se ten den stalo, bylo tisíckrát nevinnější, než ti Julius říkal. Začneš už prosím tě věřit vlastní krvi a ne tomuhle příteli, který bohatne na obětech války?“

Sklopila hlavu.

„Prosím, teto Evo.“

„Julius je na mě tak hodný,“ řekla. „Nechápeš, jak je těžké být sama, když se svět kolem tebe rozpadá.“

„Ano, chápu. Chápu to dokonale.“

Pohlédla mi do očí a její výraz změkl. Spustila nohu a vzdychla tak, že mi bylo jasné, že je na smrt unavená vším, včetně našeho rozhovoru.

Nadechla jsem se, abych se uklidnila. „Přes tenhle problém s Juliem jsem ti velice vděčná, že my dvě právě teď můžeme být spolu. A vážím si toho, že mě tady necháváš bydlet a ani jednou ses nezmínila o nebezpečí, jemuž táta vystavil členy rodiny, kteří jsou stále tam v Oregonu.“

Teta Eva pyšně vystrčila bradu, jak to pro ni bylo typické. „Díky. Dělala jsem si starosti o své bratry od chvíle, co jsme viděli, jak lidi zbili toho Němce, když jsi tady byla naposledy. Švýcarské německé příjmení jako Boschert některým lidem v této době nesedí.“

„Já vím. Neschopnost vidět pravdu o konkrétním člověku, to je něco hrozného.“

Obrátila se zpět ke své noze; rozhodla se ignorovat, že stále mluvím o Juliovi.

„Běž si svléknout ty šaty, Mary Shelley,“ řekla bez jakékoli bojovnosti, z čehož jsem měla pocit viny. „Začnu ti napouštět vodu do vany. Až budeš nahoře, podívej se na noční stolek. Nechala jsem ti tam něco, co patřívalo Wilfredovi.“

„Díky.“ Odkašlala jsem si. „Jdu se po tom podívat.“ Šla jsem po schodech nahoru a můj cestovní kufr přitom bouchal o dřevo.

Dárek, který mi nechala v pokoji, byl strýcův cenný mosazný námořní kompas, který zdědil po svém dědečkovi mořeplavci, zasazený do mahagonového pouzdra velikosti velké šperkovnice. Úžasné zařízení.

Zatímco dole trubkami hučela voda pro moji koupel, chodila jsem s kompasem po svém novém pokoji a zkoušela, jestli stěny za zlatým papírem neobsahují nějaký kov dost silný na to, aby pohnul ručičkou. A na krátkou chvíli se vynořilo lákadlo vědeckého objevu z moře maskovaných tváří, které jsem viděla cestou vlakem na jih, červenočerných nohou nadskakujících vzadu na káře, ran do břicha, které otci uštědřovali před mýma očima, a vzpomínek na prvního chlapce, jehož jsem kdy milovala a který bojoval o život v nějakém francouzském zákopu.

Table of Contents

Titulná strana

1

2