.

.

Poznámka: Internetové stránky MindOverMedicine.com, doporučované v anglickém vydání knihy, nejsou aktivní. Z toho důvodu jsme je v českém překladu nahradili odkazem na stránky LissaRankin.com, které příslušné informace obsahují.

Internetové vysílání Hay House Radio naleznete

na www.hayhouseradio.com.

© Lissa Rankin, 2013

Translation © Jan Kozák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-603-6

.

S láskyplnou vzpomínkou věnuji Davidovi,

svému milovanému tatínkovi a svéráznému lékaři dr. Rankinovi

.

ÚVOD

PŘEDMLUVA KRIS CARROVÉ

Lissa Rankinová nám ve své geniální knize představuje zapomenutou starobylou moudrost, která vyzdvihuje moc člověka nad jeho vlastním zdravím. Nese pochodeň, kterou převzala od největších psychosomatických léčitelů naší doby, jako je Bernie Siegel, Dean Ornish, Deepak Chopra, Candace Pertová, Jon Kabat-Zinn, a nesčetných dalších průkopníků, kteří žili před ní. Je zkrátka vůdčím hlasem nové generace osvícených lékařů a novátorů, kteří umějí skloubit vědecké důkazy se srdcem. Na onom tichém, klidném místě, kde se věda setkává se zázračnem, triumfuje její kniha Mysl je mocný lékař.

Sama už víc než deset let píšu o spojení mezi myslí a tělem. Jako člověk, který žije vzkvétá s chronickou nemocí, hledám už dlouho odpovědi na některé velmi těžké otázky a přitom jsem kápla na něco, co radikálně změnilo můj život. Lissina kniha potvrzuje všechno, co jsem se dozvěděla. Jelikož technika a věda se ubírají mílovými kroky vpřed, můžeme na každém kroku těžit z výhod, které naši předci nikdy neměli. I přesto stále žijeme ve stresu a úzkosti a mnozí jsou z toho úplně vyšinutí. Strachujeme se o finance, vztahy, o budoucnost, která je víc než nejistá. Ve svém strachu a samotě si připadáme oddělení a vyřazení. Tyto pocity a mnohé další vedou ke hmatatelným fyzickým změnám v těle.V rozporu s tím, co nás učili, nemají naše geny pevně danou strukturu. Epigenetika, jež studuje chování genů, potvrzuje, že naše geny jsou ve skutečnosti proměnlivé a flexibilní a má na ně velký vliv prostředí, ve kterém žijeme. A teď si poslechněte nejlepší zprávu ze všech: pokud máte genetické sklony k x, y a z, ještě to neznamená, že se u vás tyhle geny projeví. Vaši DNA ovlivňují vnější faktory dané životním stylem čili výživa, prostředí, pohyb, pozitivní nebo negativní myšlenky a emoce. Zamyslete se proto nad tím, kolem čeho se točí život vaší rodiny: jsou to srdeční nemoci a cukrovka nebo koblížky a klobásy? A co třeba vděčnost a porozumění? Nebo můžete mluvit spíše o znevažování a týrání? Změňte své myšlení a změníte své chování. Změňte své chování a změníte biochemii svého těla.

Jak učí Lissa, naše mysl může být původcem nemoci, ale i pohody. Naše pocity a názory ovlivňují každou buňku v těle. Důležité je, jak sami se sebou mluvíme. Náš život bude vypadat podle toho, jestli se máme rádi nebo ne a jestli si tu lásku umíme dát najevo. Tahle jistota mi dodává velkou sílu. Naplňuje mě nadějí a zvědavostí. Lissa na podkladě nejnovějších vědeckých poznatků tvrdí, že máte přístup k bohatému zřídlu regenerativních informací, jež funguje na způsob lékárny, a taky vnitřnímu lékaři, který vždycky přesně ví, co vám má předepsat.

Když tohle všechno víte, můžete si zvolit zdraví. Představte si, jak dobře byste se cítili, kdybyste doopravdy milovali a ctili kůži, v níž žijete. Kdybyste uvolnili bloky, které vám brání se projevit, a ztotožnili se s onou jedinečnou nádherou, která z vás činí tak důležitou součást lidstva. Na chvíli se zastavte. Vykreslete si to v barvách. Vidíte sami sebe šťastné, zdravé a dobře naladěné. Uvědomujete si svou hodnotu. Svoji sílu. Svoji schopnost léčit.

V našich myšlenkách je obsaženo víc medicíny než v mnohých úžasných produktech naší doby a Lissa ve své knize představuje nový model, jak tuto sílu zapřáhnout ve svůj prospěch a žít zdravě a šťastně. Budete-li se řídit jejími prvotřídními radami, možná svůj život nejen změníte, ale dokonce ho i zachráníte. Pokud jste už zapomněli, jak jste pozoruhodní a vzácní, zavede vás kniha Mysl je mocný lékař zpátky domů. Vím, že jsem teprve seškrábla něco málo z povrchu nesmírné moudrosti, která je uložena v mém vlastním zázračném těle.

Žehnám vám všem na této cestě ke zdraví, duchovnímu bohatství a trvalému štěstí.

Kris Carrová

Autorka bestsellerů New York Times, která šťastně žije s rakovinou a propaguje zdravý životní styl

ÚVOD

„Neexistuje taková nemoc těla, která by nesouvisela s duší.“

– SOKRATES

Co kdybych vám řekla, že péče o tělo je ta nejméně důležitá součást vašeho zdraví? A že kdo chce být opravdu vitální, měl by upřednostnit jiné faktory? Co když klíčem ke zdraví není jen výživná strava, pravidelné cvičení, udržování zdravé hmotnosti, osm hodin spánku, vitaminy, vyvážené hormony nebo pravidelné prohlídky u lékaře?

Zajisté jsou to všechno velmi důležité faktory, které přispívají k optimálnímu zdraví. Ale co když je něco ještě důležitější?

Co když je ve vaší moci uzdravit své tělo pouhou změnou myšlenek a emocí?

Vím, zní to radikálně, hlavně z úst lékařky. Věřte mi, i já jsem se tvářila skepticky, když jsem se poprvé dozvěděla o vědeckém výzkumu, který naznačoval, že by to mohla být pravda. Myslela jsem si, že tak jednoduché, aby zdraví člověka záviselo na myšlení v kladných pojmech a aby si mohl uhnat nemoc starostmi, to nebude.

Nebo snad ano?

Ještě před pár lety, po dvanácti letech konvenčního lékařského studia a osmi letech klinické praxe, jsem vězela až po krk v dogmatických principech medicíny vybudované na faktech. Zbožňovala jsem ji jako bibli. Odmítala jsem věřit všemu, co jsem si nemohla ověřit při randomizované, kontrolované klinické studii. Navíc jsem vyrostla pod silným vlivem svého otce, velmi konvenčně založeného lékaře, který se vysmíval všemu, co zavánělo hnutím new age, v důsledku čehož jsem byla pěkně umíněná, konzervativní a cynická.

Medicína, kterou jsem vystudovala, vůbec nepodporovala názor, že byste silou svých myšlenek a pocitů mohli upevnit své zdraví nebo si přivodit nemoc. Profesoři na lékařské fakultě diagnostikovali pár nemocí, které postrádaly biochemické vysvětlení. „Je to všechno jen výplod pacientovy mysli,“ kroutili hlavami, zvedali oči v sloup a ve vší tichosti posílali tyhle případy za psychiatry.

Není ostatně divu, že tahle představa, jak mysl léčí tělo, nahání mnoha řadovým doktorům husí kůži. Celých deset let jsme na fakultách tvrdě dřeli, abychom si osvojili nástroje a metody, které nám údajně dávají moc nad těly druhých lidí. Proto bychom chtěli věřit, že vynaložený čas, peníze a energie nepřišly nazmar. Profesionálně i emocionálně jsme zainteresováni na představě, že když se ve vašem těle něco porouchá, musíte jako pacienti vyhledat naši odbornou pomoc. Jako doktoři si libujeme ve víře, že vaše tělo známe lépe než vy. Na této představě stojí celý lékařský establishment.

Většině lidí tohle paradigma vyhovuje. Alternativní názor – že disponujete potenciálem, o němž se vám ani nesnilo, a můžete se uzdravit sami – přehrává odpovědnost za zdraví zpět na vaši stranu hřiště, přičemž řada lidí si netroufá takovou tíhu nést. Je přece mnohem jednodušší vložit svou sílu i naději do rukou někoho chytřejšího a zkušenějšího, aby vás „opravil“.

Jenže co když to všechno chápeme špatně? Co když popíráním faktu, že tělo je od přírody vybaveno regeneračními schopnostmi a celý tento samoléčebný systém je řízen naší myslí, škodíme sami sobě?

V lékařské praxi nevyhnutelně býváme svědky věcí, které věda prostě nedokáže vysvětlit. I ti nejkonzervativnější lékaři mají pacienty, jimž se vede dobře, přestože podle vědecké logiky by to tak být nemělo. A když to všechno vidíme na vlastní oči, nezbývá nám než začít pochybovat o všem, co je nám v moderní medicíně svaté. Začínáme se ptát, jestli ve hře není ještě něco, co se vymyká rozumu – něco mystického.

Před pacienty to doktoři samozřejmě neprobírají, ale špitají si o tom na inspekčních pokojích a v konferenčních sálech univerzit. Pokud jste zvědaví a všímáte si věcí kolem jako já, zaslechnete historky, ze kterých budete úplně paf.

Dozvíte se třeba o ženě, jejíž nádor se během ozařování smrskl a zmizel. Teprve pak lékaři zjistili, že přístroj měl poruchu a nefungoval. O pacientku nezavadil ani jediný paprsek, ale ona věřila, že se tak stalo. A doktoři taky.

Budou si vyprávět o jiné ženě, která prodělala infarkt a následnou operaci by-passu. Po ní se dostavil šok a rozsáhlý ledvinový kolaps, jenž bývá bez ošetření smrtelný. Lékaři jí navrhli dialýzu, ale žena odmítla, protože už si žádné další invazivní procedury nepřála. Z jejích ledvin devět dní nevyšla ani kapka uriny. Desátý den začala normálně močit. O dva týdny později byla zpátky v práci a její ledviny, bez ošetření, fungovaly lépe než před zákrokem.

Pak jsem znala jednoho pána, který měl rovněž infarkt, ale operaci srdce se odmítl podrobit. Místo toho změnil jídelníček, začal cvičit a pěstovat jógu, denně meditoval a docházel na skupinové terapie. A světe div se – jeho „nevyléčitelně“ ucpané koronární arterie se náhle zprůchodnily.

Další pacientka byla hospitalizována na jednotce intenzivní péče, neboť její orgány ve čtvrtém stadiu lymfomu začaly vypovídat službu. Po zážitku blízkosti smrti se probudila a celá jen zářila láskou. Okamžitě věděla, že když se rozhodla nepřejít na druhý břeh, tak její rakovina co nevidět zmizí. Asi za měsíc se podrobila biopsii lymfatických uzlin a po nádoru nezůstala ani stopa.

Jiná žena si zlomila krk. Odvezli ji do nemocnice a při rentgenovém vyšetření se potvrdilo, že si krk zlomila na dvou místech. Lékařský zákrok odmítla a navzdory důrazným protestům lékařů vyhledala léčitele. Po měsíci, bez jakéhokoli ošetření, už tahle neposlušná pacientka provozovala jogging.

Poslechněte si další zajímavý příběh. Výzkumný protokol u chemoterapeutického preparátu EPOH uváděl určité, byť velmi omezené pozitivní výsledky, avšak jeden onkolog s ním prý dosahoval tak ohromných úspěchů, že to nikdo nechápal. Povídalo se, že při poradách s pacienty vždycky prohodil písmena v názvu léku. Místo aby pacientům píchal EPOH, vstřikoval jim do žil HOPE – naději.

Jak asi víte, provozuji populární blog, kolem kterého se semkla velká skupina čtenářů z celého světa. Jsou to mnohdy nevšední osobnosti se zajímavými příběhy, a tak o těchhle věcech slýchám dnes a denně. Když jsem ty údajně pravdivé historky začala zveřejňovat na blogu, do mé e-mailové schránky se hrnuly další, ještě neuvěřitelnější příběhy. Například jedna žena s Lou Gehrigovou chorobou se vydala za brazilským léčitelem Janem od Boha a po návratu navštívila neurologa, jenž prohlásil, že je vyléčená. Ochrnutý muž podnikl pouť k léčivým pramenům v Lourdech a odešel po svých. Žena ve čtvrtém stadiu rakoviny vaječníků „prostě věděla“, že nezemře, a i dnes, po deseti letech, stále žije, protože kolem sebe shromáždila lidi, kteří ji podporují a milují. Pacientovi s ucpanými koronárními tepnami po infarktu řekli, že se musí podrobit operaci srdce, jinak do roka zemře. On přesto odmítl a umřel až po dvaceti letech – a nikoli na srdeční nemoc – ve věku 92 let.

Poslouchala jsem ty příběhy a nemohla jsem neslyšet neodbytný hlásek ve svém nitru. Přece nemohou všichni lhát. A pokud opravdu nelžou, zbývá jediné vysvětlení: existuje ještě něco, co přesahuje všechny znalosti, které jsem získala studiem konvenční medicíny.

Přemýšlela jsem o tom všem. Víme, že někdy dochází ke spontánním, nevysvětlitelným uzdravením. Každý doktor to někdy zažil. Většinou nad tím jen pokrčíme rameny a dál jedeme v zaběhnutých kolejích. Něco v nás však stále hlodá, cítíme nespokojenost, protože logika na vysvětlení remise nestačí.

Vždycky mi vrtalo hlavou, jestli bychom ten proces nemohli nějak usměrňovat nebo řídit. Pokud se „nemožné“ stane jednomu člověku, neměli bychom se poučit z toho, co dotyčný dělal nebo nedělal? Nevykazují pacienti, kteří měli to štěstí, nějaké podobnosti? Existují způsoby, jak zvýšit šance na spontánní ústup nemoci, zvlášť když standardní medicína žádnou účinnou léčbu nenabízí? A co mohou udělat lékaři, aby tento proces usnadnili? Mohli by ho nějak podpořit?

Nemohla jsem se ubránit dotěrné otázce, zda nejsem nezodpovědná lékařka, když odmítám zvážit možnost, že pacient má nad léčbou určitou kontrolu. Znamenalo by to, že porušuji posvátnou Hippokratovu přísahu. Kdybych byla jako doktorka opravdu dobrá, ochotně bych se této možnosti otevřela, jen abych svým pacientům posloužila.

Jenže podnětných příběhů, jež kolovaly po inspekčních pokojích nebo na internetu, nebylo zkrátka dost, aby mne přesvědčily. Jsem od přírody skeptik a uvažuji vědecky. Potřebovala jsem přesvědčivý, hmatatelný důkaz, ale když jsem se po něm začala pídit, žádného se mi nedostalo.

Snažila jsem se ověřovat zvěsti, které jsem se dozvídala od druhých. Žádala jsem je, aby mi své příběhy nějakým způsobem doložili. Mohla bych vidět snímky pod mikroskopem? Nebo mluvit s mechanikem, který obsluhoval ozařovací aparaturu? Můžu vidět chorobopis?

Většinou následovalo zklamání. Když jsem chtěla jako doklad chorobopis nebo vědeckou studii, většina lidí se omluvila. „Už je to tak dávno.“ „Nějaká studie určitě existovala, ale nemám reference.“ „Doktor šel do důchodu, nemám na něj kontakt.“ „Ty moje chorobopisy už skartovali.“

Matně jsem si vybavovala spontánní uzdravení, kterých jsem se stala svědkem na začátku své praxe, ale to bylo asi tak všechno. Nevedla jsem si tehdy záznamy. Nevybavovala jsem si jména. Nevěděla jsem, jak se s těmi lidmi spojit. Mé pátrání pokaždé skončilo ve slepé uličce.

Ale čím víc jsem se vyptávala na internetu, tím víc příběhů mi přicházelo. Začala jsem se ptát kolegů lékařů a každý doktor mi vysypal z rukávu nějakou historku o nevysvětlitelném spontánním uzdravení, o pacientech, kteří se vyléčili z „nevyléčitelné“ nemoci a udělali tak blázny z těch, kdo poukazovali na „terminální stadium“. Přesto mi ani oni nemohli předložit žádný důkaz.

Začínala jsem tím být úplně posedlá. Zvědavost mě nutila pátrat dál. Po přečtení stovek e-mailů a po desítkách rozhovorů jsem dospěla k přesvědčení, že s pacienty, jejichž příběhy zdomácněly v ezoterní literatuře a na internetu, se opravdu děje něco reálného. Člověka to samozřejmě svádí, aby mnohdy úsměvné historky pacientů, kteří se údajně uzdravili sami, odbyl jako nesmysl. Jenže když jste lékař, který se opravdu snaží pomáhat druhým, nemůžete zkrátka ignorovat, co slyšíte. A čím víc posloucháte, tím víc žasnete nad tím, co naše tělo dokáže.

Hodně lékařů, když je odvedete stranou od jejich kritických a předpojatých kolegů, se vám přizná k jedné věci: v hloubi duše věří, že když se spustí hojivý proces, vstoupí do hry něco na pomezí mezi známým a neznámým světem a že společným jmenovatelem, který tyto dva pojmy spojuje, je silná a zdravá mysl. Jen málo jich to ovšem řekne nahlas, protože se bojí, aby je někdo neoznačil za šarlatány.

O propojení mysli s tělem hovoří průkopníci ve zdravotnictví už desítky let. Bez ohledu na to si tahle koncepce neprotlačila cestu do konvenční lékařské komunity ještě ani dnes. Jako mladá lékařka jsem přebírala diplom dlouho poté, co na spojitost mezi myslí a tělem poukázali známí a uznávaní lékaři – Bernie Siegel, Christiane Northrupová, Larry Dosey, Rachel Naomi Remenová a Deepak Chopra. Člověk by si tedy myslel, že jejich poznatky se mezitím staly součástí učiva na lékařské fakultě. Jenže já jsem o jejich práci prakticky nic nevěděla ještě dlouho po skončení studia. Tyhle knihy se mi dostaly do rukou až poté, co jsem začala pracovat na vlastním výzkumu.

Ale když jsem si je přečetla, popadl mě hrozný vztek. Jak to, že jsem tyto skvělé lidi, lékaře s otevřenou myslí i srdcem, vůbec neznala? A proč jejich knihy dávnou nejsou na seznamu povinné četby pro studenty medicíny?

Celá nažhavená jsem četla dál. Má vášeň se proměnila v poslání a já jsem několik let zasvětila studiu a psaní. Přečetla jsem každou knihu o mysli a těle, která se mi dostala do ruky. Založila jsem blog, na Tweeteru a Facebooku jsem zveřejňovala své poznatky a o to víc pak ke mně proudily příběhy lidí, kteří zažili zázračná (jak jinak to říci?) spontánní uzdravení. V údivu jsem sledovala tu horu informací, která se mi vršila před očima. Bohužel nic z toho, co jsem se dozvídala, se nepočítalo mezi „vědecké“ důkazy. A já jsem právě po takovém důkazu celým srdcem prahla.

S otevřenou myslí jsem pokračovala ve výzkumu a nestačila jsem se divit, do jaké míry může mysl ovlivňovat tělo. Moje intuitivní stránka byla této celostní koncepci nakloněná, protože jí dávala smysl. Ovšem druhá, rozumová část duše kladla divoký odpor. Ta hrozná představa, že se kvůli novým informacím budu muset vzdát tolika věcí, které jsem převzala jak od otce, klasického lékaře, tak od profesorů na fakultě.

Autorkou jedné z prvních knih, které jsem studovala, byla harvardská profesorka Anne Harringtonová. The Cure Within (Léčení uvnitř) představuje dnes již historickou práci na téma mysl a tělo. Při četbě se mi úplně motala hlava a zvedal žaludek. K fenoménu tělo–mysl Harringtonová poznamenala, že někdy se „těla chovají špatně“, čímž chtěla říci, že v některých případech tělo nereaguje tak, jak by „mělo“. Tyhle záhady můžeme podle ní objasnit jedině pomocí jevu zvaného síla mysli.[1]

Jako příklad, kdy se těla chovají špatně, uvádí autorka příběhy dětí, které žily v ústavní péči a po stránce materiální byly dobře zabezpečené, avšak mentálně i vývojově zakrněly, protože trpěly nedostatkem lásky. Cituje také dvě stě případů slepoty ve skupině kambodžských žen, které se musely dívat, jak Rudí Khmerové mučí a masakrují jejich blízké. Lékařské vyšetření neodhalilo oční vadu u žádné z nich. Tyto ženy prostě „plakaly, až přestaly vidět“.[2]

Jasně jsem cítila, že jsem něčemu na stopě. S lechtáním v břiše jsem pátrala stále hlouběji a v úžasu jsem si dávala dohromady, jak asi k těmhle věcem dochází. Jaký máme důkaz, že síla mysli je schopna transformovat tělo? Jaké fyziologické síly by tyto jevy dokázaly vysvětlit? A co bychom mohli podniknout, abychom tyto léčivé síly správně využili?

Kdybych na tyhle otázky našla odpověď, začala bych konečně chápat nejen ty ohromující historky, které jsem znala od druhých, ale také můj další život by dostal smysl a neváhala bych se stát léčitelkou.

V době, kdy jsem zkoumala spojitost mezi myslí a tělem, se mne zmocňovaly stále větší pochybnosti, kde je vlastně v medicíně moje místo. Po dvaceti letech lékařské praxe jsem ztratila všechny iluze o našem nefunkčním zdravotnictví. Musela jsem „zvládnout“ čtyřicet pacientů za den, často narychlo, ve vytyčených intervalech sedm a půl minuty. Abychom si spolu pohovořili, nebo dokonce navázali užší vztah, na to vůbec nezbýval čas. Málem jsem s touhle prací skončila. Jednou mi totiž moje dlouholetá pacientka napsala, že se mi chtěla svěřit s choulostivým zdravotním problémem, který přede mnou nějaký čas tajila. Celé dny si před manželem nacvičovala, co a jak mi řekne. Pak přišla chvíle, kdy mohla vyjít s pravdou ven, ale já jsem prý ani nesundala ruku z kliky u dveří vyšetřovny. Měla jsem rozcuchané vlasy a stála jsem tam ve špinavém doktorském oděvu. Pacientka si pomyslela, že jsem asi celou noc strávila na porodním sále – a nejspíš to byla i pravda. Věděla, že padám únavou, ale pořád se modlila, ať ji vezmu za ruku, sednu si k ní na stoličku a něžně jí věnuji pozornost, aby se cítila v bezpečí a mohla o svých starostech promluvit.

Všimla si však mého skelného pohledu. Byla jsem zaneprázdněný robot, který ani nesundal ruku z kliky u dveří.

Když jsem si její dopis přečetla, začala jsem se dusit a vynechávalo mi srdce. Uvědomila jsem si, že takhle jsem si medicínu nikdy nepředstavovala. Chtěla jsem ji vykonávat jako poslání, podobně jako když mladý muž touží stát se knězem. Ne psát jako na běžícím pásu suchopárné předpisy a automaticky provádět jedno vyšetření za druhým. Chtěla jsem být léčitelkou, dotýkat se srdcí lidí, držet je za ruce a nabízet jim v jejich utrpení útěchu. Přispět k uzdravení, pokud to půjde, a když na nemoc nebudu mít lék, tak alespoň zmírnit jejich osamělost a zoufalství. S takovými ambicemi jsem šla studovat medicínu.

Když jsem o ně přišla, přišla jsem o všechno. Každý den, který jsem strávila v ordinaci jako lékařka, mě deptal. V hloubi duše jsem věděla, jakou medicínu si přeji vykonávat, ale připadala jsem si bezmocná, neschopná vytvořit vztah mezi pacientem a lékařem, po němž jsem tak prahla. Navíc jsem čelila tlakům firem zajišťujících řízenou péči, farmaceutickému průmyslu, právníkům, kteří vás mohou kdykoli obvinit ze zanedbání péče, politikům a dalším faktorům, jež hrozily ještě rozšířit trhlinu mezi mnou a pacienty.

Připadala jsem si jako podvodnice, zaprodanec, plastová napodobenina doktorky, kterou jsem se kdysi jako idealistická studentka medicíny chtěla stát. Jenže co mi zbývalo? Byla jsem jediná živitelka rodiny a musela jsem pořád splácet dluh za studium na fakultě, platit hypotéku a manželovu půjčku, kterou si vzal na postgraduální studium, a pomalu začít šetřit na studia své novorozené dceři. Skončit v práci nepřipadalo v úvahu.

Potom nám uhynul pes, mému zdravému mladšímu bratrovi náhle vypověděla funkci játra – vzácný vedlejší účinek celkem běžného antibiotika – a můj milovaný tatínek zemřel na rakovinu mozku. Všechno se to semlelo během dvou týdnů.

Otcova smrt byla poslední kapkou.

Bez záchranné sítě, bez záložního plánu jsem ze dne na den praštila s medicínou. Prodali jsme dům, vybrali mé penzijní konto a přestěhovali se na venkov, kde jsme chtěli žít prostším životem a vůbec se neohlížet za tím minulým. Celou doktořinu jsem odsoudila jako jeden kolosální omyl a rozhodla se, že se stanu umělkyní a spisovatelkou na plný úvazek.

Jenže v tu chvíli jsem ztratila kontakt s něčím, kvůli čemu jsem se tady na zemi narodila. Léta jsem vedla svůj blog, psala knížky a tvořila umění, ale necítila jsem onu naléhavost, jako když jsem v mládí zaslechla volání, které mě přivedlo na lékařskou fakultu. V hloubi duše jsem pořád toužila sloužit druhým. Malování a psaní byly příliš samotářské a sobecké činnosti. Oddávala jsem se tvůrčím aktivitám, které jsem měla velmi ráda, ale na úkor svého životního poslání.

Celé měsíce jsem špatně spala. Když jsem někdy přece jen usnula, zdálo se mi, že pomáhám nemocným, sedím u jejich lůžek a poslouchám jejich příběhy, aniž bych pokukovala po hodinkách nebo držela ruku na klice. Budila jsem se se slzami v očích, jako kdybych oplakávala část své duše.

V roce 2009 jsem na blogu začala psát o tom, co v medicíně postrádám, co na ní miluji a co mě na počátku inspirovalo, abych se stala lékařkou. Uvedla jsem, že v ní spatřuji duchovní poslání a že bychom ji měli praktikovat podobně jako jógu nebo meditaci, kde se pořád můžeme zlepšovat a nikdy nebudeme dokonalí. Psala jsem o vztahu mezi lékařem a pacientem, o jeho posvátnosti a nutnosti přistupovat k němu s úctou, jaká mu náleží, a taky jsem se zmínila, jak ráda bych se vrátila. Psala jsem o tom, že mě medicína ranila a že i já jsem bezděčně ranila ostatní lidi, své pacienty.

Pacienti a léčitelé všeho druhu mi začali psát e-maily, svěřovat se se svými příběhy a přidávat komentáře na můj blog. Něco se ve mně rozzářilo. Vnímala jsem to jako možnost být užitečná. Skupina lidí, které jsem si k sobě přitáhla pomocí internetu, mě začala léčit.

Přibližně v tu dobu mi začaly z celého světa chodit zajímavé příběhy o pacientech, kteří se uzdravili z nevyléčitelných chorob a terminálních stavů. Přes svůj počáteční odpor a pevné předsevzetí, že do světa medicíny se už vtáhnout nenechám, jsem najednou zjistila, že se zajímám o rozhovory probíhající na mém blogu.

Nehledala jsem cestu zpátky k medicíně. Prvních několik let, kdy mi Vesmír dával znamení, abych se vrátila ke své profesi jako léčitelka, jsem jen kroutila hlavou a pokaždé uháněla opačným směrem.

Jenže na poslání je legrační právě to, že si ho nevybíráte vy sami, ale ono si vybere vás. Ze zaměstnání odejít můžete, ale neutečete před svým posláním.

A tak mě série šťastných náhod vedla po neplánované, nezmapované cestě pořád dál, jako by na ni ptáci trousili drobky chleba a vyznačovali mi cestu ke Svatému grálu. Knihy samy vypadávaly z polic. Na mé cestě se objevovali lékaři a předávali mi poselství. Lidé z mé virtuální komunity mi posílali články. Když jsem si vyrazila na túru, v hlavě se mi z ničeho nic zjevovaly vize a obrazy se odvíjely jako film. Přicházely sny. Volali mi učitelé.

Začínala jsem se probouzet z hlubokého spánku, vyvolaného medicínským vzděláním a léty lékařské praxe. Se zakaleným zrakem a stále ještě v mrákotách jsem začínala vidět světlo. Jedna otázka vedla k druhé, a než jsem si uvědomila, co se to se mnou děje, stála jsem po kolena v novinových článcích a snažila se z nich vydolovat pravdu. Pravdu o tom, co se odehrává v těle, když je mysl zdravá, a proč člověk fyzicky onemocní, když je jeho mysl chorá. Došlo mi, že abych mohla sloužit jako lékařka, nemusím pacientům objednávat laboratorní testy, předepisovat léky nebo je operovat. A že pomůžu mnohem víc a daleko většímu množství lidí, když objevím pravdu o tom, jak se mohou léčit a uzdravit sami.

Následoval skok střemhlav do evangelií moderní medicíny, odborně recenzované lékařské literatury, jako třeba New England Journal of Medicine a Journal of the American Medical Association. Hledala jsem vědecký důkaz o tom, že se člověk může vyléčit sám. A to, co jsem našla, navždy změnilo můj život. Ze srdce doufám, že změní také váš i životy vašich blízkých.

Tato kniha mapuje cestu mých objevů a přináší vám vědecké údaje, které jsem odhalila. Od základu změnily můj názor na to, jak máme medicínu praktikovat a jak máme jako pacienti přistupovat k léčbě. Když jsem si to všechno přečetla, bylo mi jasné, že není cesty zpátky. Nemohla jsem před tím zavřít oči a tvářit se jakoby nic.

Opravdu jsou k dispozici vědecká fakta, která potvrzují příběhy o zdánlivě zázračných uzdraveních? To si pište. Existuje důkaz, že pouhou změnou myšlení můžete radikálně změnit fyziologii svého těla. A taky je dokázáno, že můžete onemocnět, pokud budete nezdravě myslet. A nemyslím onemocnět jenom mentálně, ale přímo fyzicky. Jak k tomu dochází? Nebojte. Přesně vám popíšu a vysvětlím, jak se nezdravé myšlenky a pocity transformují v nemoc a jak pro změnu zdravé myšlenky a pocity pomáhají tělu, aby se dalo do pořádku.

A to není všechno. Předložím vám důkaz, že lékaři mohou vašemu uzdravení napomoci ani ne tak léky, které vám předepíšou, ale autoritou, kterou vy sami připíšete jim. Také mám po ruce důkaz, že jedna překvapivá okolnost prospěje vašemu zdraví lépe, než když přestanete kouřit, nebo že něco, co podle vás nesouvisí s tělem a jeho zdravím, vám může přidat sedm i více let života. Věděli jste, že jedna pořádná švanda může dramaticky snížit počet lékařských prohlídek, které byste měli absolvovat? Že jedna pozitivní změna v mentálním postoji vám může přidat až deset let života? Nebo že jeden hloupý pracovní návyk může zvýšit riziko úmrtí a že naopak příjemná činnost, kterou byste si možná nikdy nespojili se zdravým životem, může dramaticky snížit riziko srdečního onemocnění, mrtvice a rakoviny prsu?

To bylo na úvod jen několik z dlouhé řady vědecky ověřitelných faktů, o něž se s vámi podělím v této knize. Faktů, které radikálně změnily můj názor na celou medicínu.

Tato kniha je rozdělena na tři části. V první vám předložím argumenty, že mysl je schopna fyziologicky měnit tělo prostřednictvím mocné kombinace pozitivní víry a starostlivé pomoci těch správných poskytovatelů zdravotní péče. Ve druhé části vám ukážu, jak může mysl měnit fyziologii těla na základě vašich životních rozhodnutí – sem patří vztahy, které se rozhodnete pěstovat, váš sexuální život, vaše práce a finanční záležitosti, míra vaší tvořivosti, váš optimistický nebo pesimistický postoj k životu, to, zda umíte být šťastní nebo ne, a konečně to, jak trávíte svůj volný čas. Zároveň vám předám jeden velmi cenný nástroj, který můžete použít, kde budete chtít – a možná vám dokonce zachrání život.

Tohle všechno vás připraví na třetí část, kde vám představím radikální nový wellness model a provedu vás šesti kroky, jejichž cílem nebude nic menšího než vaše uzdravení. Až dočtete na konec knihy, budete mít vyhotovenou svoji vlastní diagnózu i předpis a vytyčený jasný akční plán, podle kterého si vybudujete zdravé tělo, schopné konat zázraky.

Pamatujte, že tipy, které vám budu v knize dávat, nejsou určeny jen nemocným. Mohou je využít i zdraví lidé, kteří berou svůj život vážně a chtějí nemocem zabránit. Nechci, abyste čekali, až na vás vaše tělo začne křičet, že je vážně nemocné. Raději vás chci naučit, jak naslouchat jeho šepotu, signálům, jež představují prubířské kameny na cestě k optimálnímu zdraví. Půjdete-li podle nich, odvedou vás pryč od všeho, co vás činí náchylnými k nemoci, a nasměrují vás vstříc pevnějšímu zdraví, vitalitě a dlouhověkosti. Není to žádné mazání medu kolem pusy, ale vědecky podložený fakt!

To, co se chystám v knize odhalit, mnohé z vás překvapí a někoho třeba i vyděsí. Přesto vás prosím, prokažte svému tělu laskavost a snažte se během četby neposuzovat, mějte mysl otevřenou a buďte ochotni změnit způsob myšlení, s jakým se stavíte ke svému tělu a zdraví. Věci, o které se s vámi podělím, možná otřesou vašimi dlouholetými názory a naruší váš klid, budete kroutit hlavou a ptát se, proč si tohle všechno vymýšlím. Ale já přísahám, že si nevymýšlím. Na každé stránce se snažím své výroky, které se leckomu budou zdát přitažené za vlasy, podepřít vědeckými odkazy.

Bylo mi od začátku jasné, že moje informace vyvolají přinejmenším údiv, a proto jsem tuhle knihu psala právě pro lidi, kteří jsou stejně skeptičtí jako svého času já. Své argumenty jsem rozvrhla a formulovala tak, jako byste byli porota mých kolegů lékařů a hodnotili knihu nanejvýš kritickým zrakem. Ale nejde mi ani tak o to, abych přesvědčila doktory, i když vskrytu duše samozřejmě doufám, že je kniha zaujme, protože pak by se tvář moderní medicíny, jak ji známe, navždy změnila.

Ve skutečnosti je tahle kniha určena vám – každému člověku, který někdy onemocněl nebo někoho nemocného miloval, každému, kdo se chce nemoci vyvarovat. Právě vám se snažím pomoci, protože bych ráda ukončila vaše trápení a posílila vaše šance, že budete žít dlouhý, vitální a zdravý život. V tom vidím své poslání a důvod, proč jsem svůj život zasvětila medicíně.

Až budete knihu číst, moc vás prosím, mějte se mnou strpení. Dejte mi možnost rozšířit vaše obzory, stejně jako kdysi spadly klapky z očí mně. Nejprve se musí uzdravit mysl, aby ji tělo mohlo následovat. Dovolte mi, abych vám v tom pomohla, a sami sobě dejte svolení, že se můžete vzdát zastaralých představ o zdraví a medicíně. Budoucnost medicíny závisí na nás. Tak už pojďte, podejte mi ruku. Vydáme se na průzkum.

1 Anne Harrington, The Cure Within: A History of Mind-Body Medicine (New York: W. W. Norton & Company, 2008), 250–51.

2 Patrick Cooke, „Plakaly, až přestaly vidět,“ New York Times Magazine, 23. červen 1991.

.

ČÁST PRVNÍ:

VĚŘTE SAMI SOBĚ JAKO NIKOMU

KAPITOLA 1

ŠOKUJÍCÍ PRAVDA O NÁZORECH NA ZDRAVÍ

„To, jací jsme dnes, je dáno včerejšími myšlenkami, a naše nynější myšlenky určují, jak budeme žít zítra: náš život je výtvorem naší mysli.“

– DHAMMAPADA (CESTA K PRAVDĚ)

Studie dr. Bruna Klopfera (proslavil se jako propagátor Rorschachova testu inkoustových skvrn) z roku 1957 uvádí příběh dr. Philipa Westa a jeho pacienta pana Wrighta. Doktor West pana Wrighta léčil na pokročilou rakovinu zvanou lymfosarkom. Všechny metody selhaly a čas neúprosně běžel. Pacientův krk, hruď, břicho, podpaží a slabiny byly plné tumorů o velikosti pomerančů, játra a slezinu měl zvětšené a jeho hrudník se vlivem rakoviny každý den plnil dvěma litry mléčné tekutiny. Museli ji odsávat, aby vůbec mohl dýchat. Doktor West konstatoval, že pacient do týdne zemře.

Jenže pan Wright zoufale toužil žít a všechny své naděje upnul k slibnému novému léku s názvem Krebiozen. Prosil lékaře, aby mu ho nasadil. Potíž byla v tom, že lék se podával jen při klinických testech a pacientům s předpokládanou délkou života nejméně tři měsíce. Pan Wright na něj neměl nárok, protože rakovina příliš pokročila.

Nehodlal se však vzdát. Věřil, že Krebiozen je zázračný lék, a pořád na lékaře naléhal, až ten se nakonec podvolil a preparát mu píchl. Stalo se to v pátek. Doktor West v hloubi duše nevěřil, že pan Wright přežije víkend.

Jaký byl jeho šok, když v pondělí přišel do práce a najednou vidí, že pan Wright obchází okolo nemocniční postele. Dr. Klopfer ve zprávě uvádí, že pacientovy „masy tumorů se rozpustily jako sněhové koule na rozpálených kamnech“ na poloviční velikost. Za deset dní od první dávky Krebiozenu opustil pan Wright nemocnici, údajně zcela vyléčen.

Pan Wright překypoval zdravím a všude, kam přišel, velebil Krebiozen jako zázračný lék. Po dvou měsících se ve vědecké literatuře začaly objevovat zmínky, že Krebiozen je podle všeho neúčinný. Pan Wright odborným časopisům věřil a propadl se do hluboké deprese. Netrvalo dlouho a rakovina se vrátila.

Doktor West nad ním tentokrát hůl nelámal a chtěl pacienta stůj co stůj zachránit. Proto se rozhodl pro malou lest. Řekl panu Wrightovi, že první dodávka léku utrpěla při přepravě a ztratila na účinnosti. Nyní však získal novou várku vysoce koncentrovaného, ultračistého Krebiozenu, který mu může dát. (Byla to samozřejmě naprostá lež.)

Potom mu do žil píchl destilovanou vodu.

A znovu se přihodilo něco, co vypadalo jako zázrak! Tumory se rozplynuly, tekutina z hrudi zmizela a pan Wright se další dva měsíce opět cítil výtečně.

Potom Americká lékařská asociace všemu nasadila korunu. Vydala prohlášení, že celostátní studie Krebiozenu prokázala, že lék je zcela neúčinný. Pan Wright tentokrát ztratil všechnu víru v uzdravení. Rakovina se v plné síle vrátila a on za dva dny zemřel.[3]

Když jsem si to přečetla poprvé, pomyslela jsem si: No jistě, ta studie je smyšlená. Jak by se mohly rakovinné tumory „rozpustit jako sněhové koule“ po injekci obyčejné vody? Kdyby tahle zpráva byla pravdivá a něco tak prostého dokázalo zažehnat rakovinu, proč nechodí onkologové po nemocničních pokojích a nepíchají vodu pacientům, kteří jsou ve čtvrtém stadiu? Když nemají co ztratit, co by tím mohli pokazit?

Celé mi to připadalo hrozně neuvěřitelné, a tak jsem pátrala dál. Kdyby na tom příběhu bylo něco pravdy, musely by v literatuře existovat zmínky o podobných případech.

V Journal of Clinical Investigation jsem se dočetla, že jiná pacientka trpěla těžkým nechutenstvím a často zvracela. Pomocí přístrojů změřili kontrakce jejího žaludku, jež byly chaotické, jak ostatně stálo i v diagnóze. Potom jí lékaři podali nový a nesmírně účinný „kouzelný“ lék. Přitom ji ujišťovali, že tím její potíže zcela jistě ustanou.

Za pár minut nechutenství zmizelo a přístroje naměřily normální hodnoty. Zajímavé na tom je, že doktoři té ženě lhali. Nepodali jí silný nový lék, ale ipecac – látku, která nechutenství nezabraňuje, ale naopak je vyvolává!

Když pacientka věřila, že příznaky odezní, nechutenství a abnormální žaludeční kontrakce ustaly i navzdory tomu, že by je ipecac měl ještě zhoršit.[4]

Seděla jsem nad časopisem a nechápavě kroutila hlavou. Bylo to opravdu zvláštní, ale ještě to nic nedokazovalo.

Table of Contents

Titulná strana

ÚVOD

PŘEDMLUVA KRIS CARROVÉ

ÚVOD

ČÁST PRVNÍ: VĚŘTE SAMI SOBĚ JAKO NIKOMU

KAPITOLA 1

ČÁST DRUHÁ: UZDRAVTE SVOU MYSL

ČÁST TŘETÍ: NAPIŠTE SI SVŮJ VLASTNÍ PŘEDPIS