Evelin Červienková

Dostanem ťa!

(ukážka)

Pre Karin Beste. Do rodného mesta.

Ako som ti sľúbila, drahá...

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Evelin Červienková, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Layout © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Sylvia Sachs

362. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-204-8 (brož.)

ISBN 978-80-8114-246-8 (ePub)

Povedala som si, že kričať nebudem. Ani prosiť o pomoc.

Nikoho.

Povedala som si, že vydržím všetku tú bolesť, lebo krik by mi aj tak nepomohol. Nikto ma nepočuje. A ak náhodou počujú, nič s tým neurobia.

Pretože sa boja.

Boja sa rovnako, ak nie ešte viac, ako ja.

Boja sa, že Tibor zaklope aj na ich dvere a potrestá ich záujem o pomoc. Boja sa o svoje deti, psy, autá. Boja sa, že Tibor sa pomstí.

Lebo to on rád.

Pomsta mu robí dobre, vzrušuje ho, napĺňa chorým uspokojením. Usmieva sa pri tom, keď škriabe lak na drahých autách, trhá im späťáky, podpaľuje smetné koše alebo hádže do rieky za mestom túlavé psy a mačky.

Je chorý.

Potrebuje lekára, odbornú pomoc, lieky.

On to vie, lenže liečiť sa odmieta. Odmieta sa vložiť do rúk odborníka, ktorý by mu pomohol a navždy ho zbavil jeho démonickej minulosti.

Pretože práve tá mala za následok jeho aktuálne správanie. Minulosť a s ňou spojené prežitky z neho urobili beštiu, na ktorú sú naše zákony krátke.

Ak ho aj pri niečom chytia, zväčša ho po pár dňoch pustia.

A on sa vráti.

A vyčíňa znova. A znova a znova a znova.

A ja sa stále pýtam, dokedy...?

Vyslovovala som mlčky otázku smerom k bledému plafónu, na ktorý sa upierali moje oči. Rozmýšľala som, či by som nemala tento rok konečne vymaľovať.

Plafón zdobil nepekný hnedý fľak ako odkaz na minuloročnú prietrž mračien, pri ktorej nám strhlo časť strechy a podkrovie zaliali litre dažďovej vody.

Budem si musieť zavolať nejakých majstrov, sama to nezvládnem. V živote som v ruke nedržala maliarsky valček.

Nikdy som nemusela, pretože o takéto veci sa u nás staral Tibor.

Odkedy však prešiel skľučujúcou premenou, sral na to.

Lebo on sral na všetko.

Nič v našom spoločnom dome nerobil.

Nepohol prstom. Chodil sa sem už len vyspať z opice, najesť nedeľnej slepačej polievky a milovať sa so mnou.

Proti mojej vôli.

Zo začiatku som sa mu bránila. Kopala som, kričala, prosila, vyhrážala sa. Nadávala, preklínala ho, žobronila so slzami v očiach.

Kričala som o pomoc, utekala pred ním, zamykala sa v kúpeľni.

Všetko zbytočne.

Zakaždým si ma našiel, vytiahol za vlasy do postele, doprostred obývačky, na kuchynský stôl.

Podľa toho, kam som sa práve ukryla.

Bez opýtania, záujmu a akéhokoľvek citu sa na mňa vyteperil, stiahol mi všetko, čo som mala na sebe, a tvrdo do mňa vnikol.

Nasilu. Bolo mu jedno, že plačem a telom mi prechádza jeden kŕč bolesti za druhým.

Mala som pocit, akoby ho to ešte viac štartovalo a dopovalo do jeho tela novú dávku pomstychtivosti.

Nerozumela som, prečo sa musí vybíjať práve na mne.

Po čase mi to začalo byť jedno.

Tibor obrátil môj život naruby, z každej strany.

Zažila som s ním raj i peklo. Mám krásne i hrôzostrašné spomienky na život s ním.

Najradšej by som si však nepamätala nič. Zaspať, zabudnúť a zobudiť sa s čistým štítom, ako nový človek, ako nepopísaný list papiera.

Po ničom inom netúžim.

Nechcem predsa až tak veľa...

***

„Táňa, nevidela si kľúče od auta?“

„Nevidela,“ kľačala som nad záhonom mrkvy v našej mini záhradke a starostlivo ju preberala od buriny.

„Kde v zadku zase sú?!“

„Jedine tam, kde si ich nechal.“

„To si ako myslela? Akože ja som ich stratil?“ otočil sa mojím smerom.

„Nie. Ale ty si včera prišiel večer autom. Ja som ich ani nemala v rukách.“

Tibor podišiel bližšie ku mne. „Tak sa láskavo postav a pomôž mi ich hľadať, ponáhľam sa do mesta.“

„Vidíš, čo robím. Pozri sa na vešiak na chodbe, alebo na poličku, kam si dávame poštu.“

„Tam nie sú! Už som ich tam hľadal!“

„Vrecká si si pozrel?“

„Krista, Táňa!“ zdrapil ma za lakeť a prudko postavil. Oči nám zastali na rovnakej úrovni.

Moje boli plné strachu a zaskočenia. Takéhoto som ho ešte nezažila.

Jeho oči boli plné hnevu. Nefalšovaného. „Nerob zo mňa dementa, jasné? A nájdi mi tie kľúče!“

Pustila som malú lopatku, nechala ju dopadnúť spolu s pracovnými rukavicami na suchú hlinu a išla som mu hľadať tie sprosté kľúče.

Aj som ich našla. V zapaľovaní auta.

„Určite si ich tam naschvál vopchala.“

„Prečo by som to robila?“

„Aby si ma nasrala. Uhni,“ zakričal, naštartoval a vycúval z garáže. Zadnými kolesami prešiel po mrkvovom záhone a cez otvorenú bránu sa mi stratil z dohľadu.

Ešte som celkom nechápala, čo presne sa deje. Čo je za jeho zmenou správania. Kam sa stratil môj večne veselý, dobre naladený a nič neriešiaci Tibor? Kde je ten muž, ktorý na mňa nikdy nezdvihol hlas, nieto ešte ruku? Kde je ten, ktorý mi vždy pomáhal a mal ma rád?

Kde je?

Otočila som sa k mrkve, no keď som videla, v akom zdevastovanom stave sa nachádza, prešla ma chuť venovať sa jej.

Nech si zarastie tou prašivou burinou hoc aj celá! Sadla som si do prúteného kresla, ktoré som ukoristila v jesennom výpredaji pred rokom a zadívala sa do diaľky.

S Tiborom sme pred tromi rokmi kúpili starý opustený dom na konci dediny a postupne ho prerábali.

Ako nám to čas a financie dovoľovali. Do mesta sme to mali desať minút autom, najbližší susedia boli dosť ďaleko na to, aby sme si užívali dostatočné súkromie.

Vtedy mi to vyhovovalo. Teraz vadilo. Bola som tu úplne sama. Tibor sa zviezol do mesta a na mňa zvysoka kašľal.

Schytila som zo záhradného stolčeka mobil a vytočila Adriánovo číslo.

„Ahoj, Tánička.“

„Aďo, môžeme sa večer stretnúť?“

„Dnes nie. Mám službu. Čo sa zase stalo?“

„Tiborovi už úplne šibe. Dnes na mňa nahučal pre posraté kľúče od auta. Už to dlhšie nevydržím,“ vzdychla som si.

„Musíš. Kvôli nemu. Rozchod by mu mohol úplne poprepínať ističe.“

„On ich má už teraz všetky vyskratované,“ oponovala som.

„Zajtra môžeme skočiť na obed. Chceš?“

„Ešte ti dám vedieť, uvidím, ako bude na tom Tibor.“

„Dobre, tak sa zatiaľ maj.“

Zrušila som hovor a s povzdychom zložila hlavu do dlaní. Neviem, dokedy ešte takto dokážem fungovať.

Dokedy zvládnem ovládať samu seba a čeliť strachu, ktorý mi deň čo deň zalieza hlbšie pod kožu.

Dlho to asi nebude.

Tibor sa vrátil neskoro večer. Zvláštne pokojný, mĺkvy a s úsmevom na tvári. Kombinácia, ktorá bola u neho príšerne výnimočná.

Zvlášť v poslednom čase.

Mala som na jazyku otázku aj výčitku, kde doteraz trčal, ale radšej som si do neho zahryzla.

Aby mi ho náhodou medzi zuby nezarazil on. Vyzul sa, kľúče od auta, pre ktoré ma ráno takmer prevalcoval svojím sedanom, zavesil na háčik pri zrkadle.

Usmial sa na mňa a zamával mi.

Sedela som pri okne, za ktorým sa dávno zotmelo a v korune jabloní na našej záhrade sa usadili netopiere.

Jemne som nadvihla kútiky úst a odmávala mu. Opatrne, aby to nevyzeralo silene a prehnane, ale ani ignorantsky.

Prešiel do kuchyne, z chladničky vybral pivo, otvoril ho a nechal postavené na linke.

Ako vždy, keď sa vrátil zo svojho výletu.

Vyzliekol sa a len v trenkách sa popri mne prešmykol do kúpeľne.

Chvíľu som počkala.

Voda tiekla prúdom a nevyzerala, že by tak skoro mala prestať. Prešla som potichu z obývačky k pootvoreným kúpeľňovým dverám a nakukla dnu cez úzku štrbinu.

Tiborov vyšportovaný chrbát mi zacláňal v dokonalom výhľade, no v odraze zrkadla, ktoré viselo rovno pred ním, som videla, ako sústredene si drhol ruky. Stekala mu z nich voda zmiešaná s krvou a po snehobielom umývadle kreslila ružové vzory, kým sa nadobro nestratila v odtoku, kde sa zmiesila s ešte väčšou špinou.

Zakryla som si ústa dlaňami. Nesmela som vykríknuť a prezradiť sa.

To by mohol byť aj môj koniec a moja Rh pozitív by tiež mohla vytvoriť mozaiku čiar na bielej keramike.

Silno som pritlačila viečka jedno o druhé a pýtala sa vyšších síl, prečo znova dopustili, aby to Tibor urobil.

Kto to bol dnes? Kto bol v nesprávnom čase na nesprávnom mieste? Kto ho nasral?

Potichu som sa vrátila do kresla pri okne a vzala do roztrasených rúk rozčítanú knihu.

Nesústredila som sa na dej. Len som hľadela na písmenká a dúfala, že v tej kúpeľni ostane ešte aspoň hodinu a ja nebudem musieť čeliť spoločnej konverzácii.

Neostal.

S úsmevom na tvári a fľašou piva v ruke sa usadil pred televízor a zapol si správy.

Cítila som na sebe jeho pohľad. Vedela som, že ma pozoruje a čaká na najmenší náznak, reč tela, pohľad alebo pohyb, ktorým by som dala najavo, že som ho znova odhalila.

Dnes som nič najavo nedala. Donútila som sa kĺzať očami po texte a pôsobiť prirodzene. Tak prirodzene, ako mi to dovoľovali myšlienky, v ktorých som mala obraz krvavých potôčikov.

„Čo dobré čítaš?“ nabúral mi myšlienky a logol si z piva.

Nebadane mnou myklo. Kniha sa mi roztriasla v rukách. „Vlastne už nič. Nebaví ma to. Neviem,“ vstala som a položila knihu na stôl, „asi som pri výbere šliapla vedľa,“ donútila som sa vyčariť úsmev.

„Ty? Knihomoľ najvyššieho stupňa?“ zasmial sa a vyzeral naozaj úprimne pobavený.

Už dávno tak nevyzeral. Len ja som však vedela, že je za tým dokonalý výcvik a opantávajúci účinok liekov, ktoré do seba hádzal.

Lebo musel.

Keby si každé ráno a večer nezapil dve tabletky dúškom vody, nedokázal by existovať.

Tu, so mnou, vôbec. Nefungoval by v dnešnom svete. Bol by hrozbou. Najväčšmi sám pre seba.

Len som nad jeho otázkou mykla plecom a radšej som odišla do kuchyne. Oprela som sa o drez a zhlboka dýchala.

Hlava sa mi začínala točiť, znova sa ma snažil zmocniť strach. Pred očami som mala obrazy muža, ktorého pred rokmi dobil na autobusovej zastávke. Aj ženy, ktorá do neho na križovatke nabúrala a on jej v amoku obúchal hlavu o volant. Aj jeho otca, ktorý nesúhlasil so zmenou závetu a prepisom rodičovského domu. Tibor na oplátku ten dom podpálil. S otcom zamknutým vo vnútri.

Aj vtedy si z rúk umýval krv a tá stekala naším novým umývadlom a putovala do dedinskej kanalizácie.

Aj vtedy som sa triasla, bála sa o seba a pýtala sa samej seba, prečo s ním vlastne som? Prečo sa jednoducho nezbalím a neodídem preč? Niekam ďaleko, kde ma nikdy nenájde?

Odpoveď bola až desivo jednoduchá.

Pretože odchod by bol mojím koncom.

Definitívnym.

„Skočím do obchodu, hneď som späť,“ zakričala som na Tibora. Sedel v záhradnom kresle a opaľoval sa. Spokojne si podriemkaval a mňa, stojacu na schodoch pred dverami, ani neregistroval.

Auto bolo od večera na dvore. Nenašiel sa nik, kto by ho zaparkoval do garáže. Prešla som popri ňom a na kapote a prednej maske som si všimla krvavé kvapky.

Preboha! Len to nie!

„Zrazil som srnu. Keď som sa vracal včera domov,“ ozval sa za mnou ľadový hlas.

Preľaknuto som sa obrátila a stála tvárou v tvár Tiborovej od slnka sčervenenej tvári.

„Umyjem to. Neboj sa, neostane tam ani stopa,“ pohladil ma palcom po líci a na čelo mi vtisol bozk.

Len som prikývla a vybehla z dvora.

Kráčala som rýchlo dole kopcom a zastavila sa až pri kostole. Zadýchaná som si sadla na lavičku a odhrnula si vlasy zo spoteného čela.

„Pane Bože, dokedy toto ešte potrvá?“ šepla som smerom ku kostolu. „Ja to s ním už dlhšie nevydržím. Pomôž mi, prosím.“

Cítila som slzy, ktoré sa mi rozkotúľali dole lícami. Naozaj som už nemala viacej síl.

Fyzických ani psychických.

Telo to už vzdávalo. Nechcelo sa viac nechať uchlácholiť myšlienkou, že „to bude dobré!“

Utrela som si slzy a z vrecka vylovila mobil. Vytočila som Adriánovo číslo.

Dlho to zvonilo, kým konečne zdvihol.

„Táňa, som na výjazde. Niečo súrne?“

„Nič... len Tibor... včera...“

„Zavolám ti o chvíľu. Musím končiť,“ zrušil hovor.

„Fajn. Ja počkám,“ dodala som do nemého slúchadla a vykročila smerom k obchodu.

Nahádzala som do košíka všetko, čo som mala napísané v mobile. Dávno som nechodila na nákup so zdrapom papiera.

Moderná technika pokročila. Aj nákupné zoznamy sa stále modernizujú a aktualizujú.

„Tánička, ahoj.“

Otočila som sa za milým hlasom. Pani Benková sa na mňa usmievala spoza pultu so salámami a inými mäsovými dobrotami.

„Dobrý, teta,“ vrátila som jej úsmev a na chvíľu sa pristavila.

Táto milá dáma v rokoch ma už nejedenkrát schovala vo svojom malom drevenom domci, keď som uprostred noci ušla pre Tiborom a ponevierala sa po dedine strachom bez seba.

„Ako sa máš?“

„Čo vám budem hovoriť,“ mávla som rukou.

Úsmev jej zmizol z tváre, zreničky sa zúžili. „Čo ti zase...?“

„Nič, nič,“ skočila som jej rýchlo do reči. „Ale večer sa vrátil celý krvavý, auto vyzerá tiež hrôzostrašne a tvrdí mi, že zrazil srnu.“

„Tánička, srnu? Teraz, uprostred leta? Somarina,“ zamračila sa. „Srny sú teraz hlboko v lese, nie popri ceste, ako je to v zime.“

Siahla po kuracej šunke a začala mi z nej na stroji ukrajovať pár plátkov. Vedela, že ju zbožňujem, najviac na rožku s maslom.

„Tiež ma to napadlo. Ale nemôžem sa opýtať, veď viete.“

„Viem, viem.“ Precízne zabalila šunku do bieleho papiera a podala mi ju.

Vďačne som sa usmiala.

Ona na mňa tiež. „Neboj sa, moja. A keby niečo, vieš, kde ma nájdeš,“ žmurkla na mňa, popravila si neforemnú sieťovanú čiapku a otočila sa mi chrbtom.

Na dnes naša debata skončila.

Zastavila som sa ešte pri regáloch s ovocím a nabrala si zopár skvelo vyzerajúcich jahôd.

Nám sa tento rok na záhrade akosi neurodili. Bolo ich len zopár a aj tie stáli chuťovo za prd.

Keď som sa vracala tichou ulicou k nášmu domu, Adrián zavolal naspäť.

„Prepáč. Bol som mimo.“

„Niečo vážne?“ zaujímala som sa.

Adrián si vzdychol. „Žena. Okolo tridsiatky. Znásilnená a hodená cez plot do areálu miestneho autobazáru. Do parády ju vzal strážny pes, takže z nej toho veľa neostalo.“

„No zbohom.“

„Prečo ti to vlastne hovorím? Čo si chcela?“

„Vlastne nič dôležité.“

„Hovorila si niečo o Tiborovi.“

„Nie, nie. To sa ti asi zdalo,“ zatĺkala som. Dostala som strach, že žena, ktorú bol Adrián ako kriminálny vyšetrovateľ práve obhliadnuť, má niečo spoločné s Tiborom.

„Platí ten dnešný obed?“ spýtal sa.

„Zatiaľ to vyzerá, že platí. Tibor dnes nejde do práce.“

„A kedy do nej vlastne chodí?“

„Aj to je pravda,“ priznala som.

Faktom bolo, že posledného pol roka chodil Tibor do roboty veľmi sporadicky.

Ako realitný maklér to mal celkom dosť na saláme. Spoliehal sa na mňa a môj príjem.

Okrem práce v miestnej potravinárskej firme, kde som robila účtovníčku a rozpočtárku výroby, som písala články pre náš regionálny týždenník.

Zrátané a podčiarknuté, vyžili sme. Síce nie na vysokej nohe, ale vyžili.

„Môžem ťa čakať o jednej v našej reštike,“ navrhol Adrián.

„Ak Tibor stihol umyť auto, prídem.“

„Dobre. A spomeň si, čo si mi chcela povedať o Tiborovi, zaujíma ma to.“

„Pokúsim sa. Ale to vieš, moja pamäť,“ zasmiala som sa a snažila sa nahodiť bezstarostný tón.

„Na to ti tak skočím, Táni,“ vzdychol si Adrián na druhej strane a položil.

Strčila som mobil do vrecka a prehodila si tašky do oboch rúk. Toto vláčenie sa s igelitkami mi pomáhalo udržiavať sa vo forme a mať pekné paže.

Aspoň niečo.

„Autíčko je ako nové,“ vítal ma Tibor so špongiou v ruke. Bol bez trička, len v kraťasoch a slnečných okuliaroch. Penu mal ešte aj za ušami a vyzeral chutne.

Slnko bezstarostne svietilo, vtáky si štebotali ako šialené a ja som dostala šialenú chuť na svojho muža.

Po dlhom čase.

Samu ma to prekvapilo, pretože sme sa nemilovali ani nepamätám.

Tibor sa buď stále kdesi potuloval a vracal sa unavený, alebo zaspával pred televízorom s pivom v ruke a o romantike nebolo ani reči, alebo si našiel inú výhovorku.

Keď už konečne chcel, osprchoval sa, oholil, pripravil romantickú večeru a navodil atmosféru, nechcela alebo nemohla som ja.

Pre zmenu.

Preto ma tento náhly popud môjho tela prekvapil. Ale nebránila som sa mu.

Túžila som po ňom.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Tibor a hodil špongiu do vedra, ktoré stálo vedľa auta.

Všimol si to? Je to na mne také očividné? Som naozaj tak ľahko čitateľná?

„Mám chuť,“ odpovedala som pravdivo.

„Si hladná?“

„Hej.“

„Tak si niečo sprav,“ odvrkol a otočil sa mi chrbtom.

Zložila som tašky na zem a odzadu ho objala.

„Čo robíš?“

„Mám chuť na teba,“ šepkala som mu do ucha. Aby som mu naň vôbec dočiahla, musela som sa postaviť na špičky. „Sprav mi to.“

„Táňa!“ Tibor sa mi otočil tvárou a šokovane na mňa pozeral. „Čo to hovoríš?“

„Že chcem sex,“ šepla som.

Zjavne som ho svojou požiadavkou zaskočila. Nič nehovoril, len na mňa mlčky pozeral.

No niečo v jeho očiach sa zmenilo.

Nabrali taký iný lesk.

Privinula som sa k nemu a škrabkala ho po holej hrudi. Naskakovali mu pri tom zimomriavky a začal sa chvieť.

„Táňa.“

„Áno, Tiborko?“

Prehltol. Moja ruka zašla nižšie a stratila sa v jeho kraťasoch. Privrel oči a slastne zamraučal.

Stvrdol v okamihu. Viac nebolo treba. Ani jemu, ani mne.

Vytrhol mi ruku zo svojho rozkroku, zdrapil ma za rameno viac, ako bolo vhodné a vliekol ma do domu.

Sotil ma na manželskú posteľ a zvliekol zo mňa všetko oblečenie.

Jedným a rýchlym pohybom. Razom som pred ním ležala nahá a nadržaná.

Tak to povedal Tibor. Vtedy.

„Si rajcovne nadržaná, Táňa!“

Presne tak som sa aj cítila a nenechala som ho už dlhšie okolo toho kecať. Stiahla som ho na seba a dovolila mu všetko to, o čom muži po nociach snívajú, a čo im ich ženy málokedy doprajú.

Krátko po jednej som dorazila do reštaurácie Hviezda, kde ma už čakal Adrián.

„Prepáč, meškám,“ sadla som si oproti nemu a ovievala sa nápojovým lístkom.

Vonku bolo opäť neuveriteľne horúco a ja som bola po skvelom sexe rozpálená ešte o čosi viac.

Adrián zdvihol zrak od rozčítaných novín a vypúlil na mňa svoje modré očiská.

„Čo sa ti stalo?“

„Prečo?“ opýtala som sa zarazene a šmátrala som v kabelke, snažiac sa nájsť malé kozmetické zrkadielko.

„Vyzeráš tak... inak.“

„To je ako, inak?“ obzerala som si odraz tváre v zrkadielku, no nič iné som na sebe nebadala.

Rovnaký krycí púder, rovnaké hnedé očné tiene, rovnaká čierna linka.

„Neviem. Tak sviežo a spokojne. Ako vyzerajú moje ženy po dobrom sexe,“ zložil noviny a položil ich vedľa seba.

„Tvoje ženy? To ich chodíš špehovať? Nehanbíš sa?“

Rozosmial sa. „Táňa, Táňa. Bod pre teba. Ale ja ti to vrátim,“ zamával na čašníka.

Adrián bol skvelý človek. Napriek svojej práci sa veľa smial, podrýpaval, mal rád život, ženy, zábavu a kvalitné cestoviny.

Na akýkoľvek spôsob.

„Dám si špenátové ravioli, s parmezánom a kvapkou olivového oleja,“ nadiktoval čašníkovi a nenechal svojej povesti cestovinového milovníka nič dlžný.

„Mne to isté,“ usmiala som sa. „Dôverujem tvojmu výberu,“ dodala som, keď sme s Adriánom osameli.

„Dobre robíš. Tak, čo to bol ráno za telefonát? Čo Tibor urobil tentokrát?“

Zamračila som sa. Hnevalo ma, že mi pokazil náladu a znova sa musel vracať k Tiborovej temnejšej stránke.

„Nič. Zrazil včera srnu.“

Adrián nadvihol obočie a čakal na pokračovanie.

„Prišiel domov celý krvavý.“

„Celý? Ako celý?“

„Celý nie, preháňam. Len ruky. Asi ako ju odpratával z cesty, ja neviem,“ pohrávala som sa s príborom. „Aj auto bolo zasraté od krvi.“

Adrián sa nahol bližšie ku mne. „Táni, kedy sa vrátil domov?“

„Okolo desiatej, neviem presne. Prečo?“

„A kde zrazil tú srnu, to vieš?“

Zamietavo som pokrútila hlavou. „Prečo ťa to zaujíma?“

Adrián sa znova oprel a založil si ruky na hrudi. „Lebo neviem nič o zrazenej srne. Nikde tu na okolí sa nič také nestalo.“

„Možno to len nenahlásil. Nerob z toho vedu.“

„Veď nerobím. Si tu autom?“

Prikývla som.

„Môžem si ho ísť obzrieť?“

„Do čerta, Aďo! O čo ti ide?“

Bez slova sa postavil a nechal ma sedieť za stolom úplne samú. Čašník nám práve doniesol obed. Položil predo mňa plný tanier cestovín, ktoré mi okamžite pošteklili chuťové poháriky.

Dnes som ešte v žalúdku okrem kávy nemala nič.

Cez veľké okno som sledovala Aďa, ako chodí okolo môjho auta a sústredene si ho prezerá.

„Umyté. Myslel som si,“ skonštatoval, keď si opäť sadol oproti mne a tiež sa pustil do cestovín.

„Hovorila som ti, že bolo zasraté. Nemohla som ísť na takom do mesta.“

„Umýval ho on?“

„Hej. Dnes ráno. A daj mi s tým už konečne pokoj,“ zúrivo som napichla raviolu na vidličku a hodila si ju do úst.

„Nezdá sa mi to. Nezdá,“ capol dlaňou po stole.

„Prestaň! Radšej mi povedz, čo máš nové.“

„Teraz mám plnú hlavu tvojho muža. Neverím historke o srnke.“

„A už mám toho dosť!“ buchla som po stole aj ja. „Ak to ešte raz spomenieš, vstanem a odchádzam.“

„Veď si ešte nedojedla.“

„Vykydám ti to na hlavu, ak neprestaneš hovoriť o Tiborovi!“

„Fajn. Ale myslieť na to neprestanem,“ sklonil sa nižšie nad tanier.

„Máš nejakú novú ženu?“ snažila som sa zmeniť tému.

„Nie. S Evou som sa rozišiel pred týždňom.“

„Dôvod?“

„Škoda reči.“

„Zaujíma ma to.“

„Začala priveľa očakávať.“

„Akože od teba?“

„Akože od vzťahu. Stále chcela niekam chodiť, niečo organizovať, s niekým sa stretávať, zoznamovať ma s rodičmi.“

„Ešteže si stihol zdupkať skôr, ako ťa predstavila mamičke,“ rozosmiala som sa.

„Bavíš sa?“

„Uhm. Skvele.“

„Pekne som jej vysvetlil, že ja na niečo také nemám ani chuť, ani čas. Pri mojej robote som rád, keď si môžem doma vyložiť nohy a pozrieť dobrý film.“

„Myslela som, že sleduješ Krimi noviny.“

„Ja sa ich nasledujem dosť aj naživo. Nepotrebujem sa na tie všetky zverstvá pozerať ešte aj doma.“

„To máš pravdu. Takže Evka je už minulosť?“

„Vďakabohu.“

„A nejaká nová?“

„Táňa, som rozídený len týždeň. Zase taký kurevník nie som,“ zazrel po mne a dojedol posledné cestovinové sústo.

„Lenže ty máš stále v zálohe nejakú ženu, mi nevrav, že nie.“

„Predstav si, výnimočne teraz naozaj nijakú v zálohe nemám.“

„A ty si čo, chorý? Máš nejaký vírus?“

„Rýpeš?“

„Nie, len sa mi zdá vysoko nepravdepodobné, že ty,“ ukázala som na neho prstom, „si single. Totálne single, že nemáš žiadnu ženu. Minimálne vo výhľade.“

„Možno sa nejaká v mojom zornom poli čoskoro ukáže,“ žmurkol na mňa.

„Chystáš sa na lov?“

„Ja som na love neustále, Tánička moja,“ zaškeril sa na mňa.

Úsmev som mu vrátila. A potom našu pohodu narušilo zvonenie mobilu.

„Prepáč,“ ospravedlnila som sa a hovor prijala.

„Kde si, Táňa?“ zahrmel Tibor.

„Na obede s Adriánom. O chvíľu budem doma.“

„Tak si láskavo pohni.“

„Čo sa stalo?“

„Potrebujem auto.“

„Ideš niekam?“

„Nestaraj sa!“ vyštekol po mne a v telefóne stíchlo.

„Problém?“ opýtal sa Adrián.

„Hm. To je divné,“ strčila som mobil do kabely a hodila pred Adriána päťeurovku. „Budem musieť ísť. Tibor potrebuje auto.“

„Nepovedal načo?“

„Nepovedal!“ vyštekla som jedovito, lebo ma tými svojimi dookola sa opakujúcimi otázkami ohľadom nášho auta vytáčal.

„Nerozčuľuj sa hneď.“

„Tak ma nenasieraj!“ nasadila som si slnečné okuliare, dopila chladenú minerálku a bez ďalších slov odišla.

„To ti trvalo. Daj to sem,“ privítal ma na dvore Tibor, vytrhol mi z rúk kľúče od auta a splašene pobehoval okolo mňa. „Musím odísť. Za klientom. Vrátim sa. Ale... neviem kedy. Čau,“ mávol rukou, sadol do auta a so spustenými oknami odfrčal nevedno kam.

„Ahoj,“ dodala som sama pre seba.

Zavrela som za ním kovanú bránu a utiahla sa do tieňa a chladu nášho kamenného domčeka. V lete som ho obzvlášť zbožňovala. V zime nenávidela.

Bol postavený z ťažkých kameňov, ktoré boli stále chladné a vlhké.

V lete vykúpenie z vonkajšieho pekla.

V zime peklo aj vo vnútri, často väčšia zima ako vonku. Vykúriť tieto balvany nám dávalo každoročne zabrať. Keď sa však teplo z krbu a radiátorov dostalo do každej špáry, kamenné steny ho viac nepustili a ako-tak ho v sebe udržiavali.

Spravila som si citronádu a zapla počítač.

Bolo načase povenovať sa aj práci. Týždenník nášho regiónu vychádza pravidelne každý štvrtok a mňa začínali pomaly tlačiť termíny odovzdania článkov.

Prihlásila som sa do mailovej schránky, otvorila všetky potrebné súbory a pustila sa do ťukania. Zamestnala som sa ním na dlhé hodiny, a tak som si ani nevšimla, kedy slnko zašlo a vystriedali ho ťažké búrkové mraky, ktoré neveštili nič dobré.

Od malého mala som sa búrok bála.

Bleskov, hromov, ťažkých dažďových kvapiek. Naháňali mi hrôzu.

Zakázala som si myslieť na rodiacu sa vonkajšiu spúšť a radšej som sa sústredila na prácu.

Moju pozornosť upútal odkaz na článok o včerajšom záhadnom zmiznutí ženy a následnom objavení jej tela. Zmizla po tom, čo sa vybrala vyvenčiť svojho psa a našli ju dnes ráno v miestnom autobazáre.

Znásilnenú, dopichanú a značne obžratú strážnym psom.

Klikla som na odkaz a pustila sa do čítania.

AKTUALITA! ŽENA (29) BRUTÁLNE ZAVRAŽDENÁ!

Dosiaľ nezistený páchateľ včera vo večerných hodinách zaútočil na Sabinu O., ktorá venčila v miestnom parku svojho psa.

Útočník ženu najskôr znásilnil, následne ju niekoľko ráz bodol ostrým predmetom a aby po sebe zahladil stopy, ženu prehodil cez plot do autobazáru na Koncovej ulici.

Páchateľ bol zrejme toho názoru, že strážny pes, ktorého vlastní majiteľ autobazáru a využíva ho na stráženie objektu, si s mŕtvolou ženy rýchlo poradí.

Ako sa, exkluzívne pre nás, vyjadril majiteľ autobazáru, pán Oliverčík, „strážny pes je špeciálne vycvičený, aby útočil. Jedine však na živý objekt, výhradne za tmy a keď tu nie som ja, jeho pán. Nedokážem si preto vysvetliť, prečo by dotrhal mŕtvolu. Tvrdím, že žena musela ešte žiť, keď sa dostala do stretu s mojím psom.“

Polícia pracuje aj s verziou, že žene sa podarilo pred útočníkom ujsť a nevediac, do akého objektu sa dostala, preskočila plot autobazáru a tam na ňu zaútočil už spomínaný strážny pes.

Až do objasnenia prípadu sa polícia k celej veci odmieta vyjadrovať. „Prípad je stále v štádiu riešenia a vzhľadom na želanie pozostalých nebudeme poskytovať absolútne žiadne informácie. Môžeme len potvrdiť, že žena nezomrela prirodzenou smrťou,“ vyjadrila sa policajná hovorkyňa.

Pokúšali sme sa spojiť aj s hlavným vyšetrovateľom, magistrom Adriánom Hollým, ten však taktiež odmietol k prípadu poskytnúť akékoľvek informácie.

Prípad naďalej sledujeme a o vývoji situácie vás budeme informovať.

K článku bolo pripojených niekoľko fotografií, novinári sa teda očividne dostali na miesto činu a cvakli zúrivého čierneho psa za plotom práve v momente, keď štekal.

Mal roztvorenú papuľu, vycerené zubiská a zúrivý pohľad.

Na ďalšej fotke bol autobazár, majiteľ a vyležané krvavé miesto v štrku, kde zrejme ležalo telo ženy.

Začínal sa mi dvíhať žalúdok. Tiež som robila novinárčinu, no takéto články a fotky ma stále dokázali rozhodiť.

Siahla som po mobile a zavolala šéfredaktorovi Radovi, aby som sa ho opýtala, aký názor na celý tento prípad má on. A či chce, aby som tému spracovala aj do nášho týždenníka.

„Môžem od teba niečo také žiadať?“

Mlčala som. Tiež ma poznal, vedel, o čom píšem rada, čo neznášam a o čom zásadne nenapíšem ani čiarku.

„Je to aktualita. Týka sa to nášho mesta,“ rezignovala som, viac asi sama pred sebou. „Spracujem to.“

„Fajn. Budem čakať na výsledok. Čau.“

Radšej som ešte zavolala Adriánovi. Aby som si overila, či môžem o tejto ohavnosti vôbec informovať verejnosť a či mi prezradí aspoň kúsok pravdy, aby som nezavádzala a nepísala len dohady.

Nedvíhal.

Ani na druhý pokus.

Tak som skopírovala článok z internetu do nového súboru, prepísala, vymenila alebo celkom vymazala niektoré vety, ubezpečila som čitateľov, že polícia na prípade neustále pracuje a nemusia sa obávať.

Na záver som dodala, že ak by mal niekto akékoľvek informácie k prípadu, nech neváha kontaktovať políciu.

Otrepané trápne klišé.

Ale muselo tam byť.

Článok som poslala šéfredaktorovi, a keď mu dal zelenú, poslala som ho serverom priamo do firemného počítača, kde si ho zajtra ráno nájdem, zalomím, pridám fotky a pošlem spolu s ostatným materiálom priamo do tlače.

S posledným kliknutím na myš a odhlásením sa z firemného serveru som pocítila únavu.

Totálne vyčerpanie.

Počítač som nechala bežať a natiahla som sa na gauč. Pod hlavu som si podložila vankúš a rozmýšľala som o tej mŕtvej žene. Behala mi po rozume, myšlienky mi neustále zabiehali k útočníkovi.

Naozaj ju najskôr napadol, znásilnil, a potom hodil tomu besnému psovi? Alebo bolo pravdou to, že tam skočila sama? Tak zúfalo sa snažila zachrániť si holý život, že sa sama vohnala do smrtiacej pasce?

Možno mi pár odpovedí poskytne sám vyšetrovateľ Hollý, ktorý si zrejme až teraz našiel zmeškané hovory a volal späť.

„No servus, už máš po?“ spýtala som sa veselo.

„Akože po? Po čom?“

„Po tom, čo si vykonával, keď si mi nedvíhal.“

„Jáj. Hej, už som vyspatý aj vysratý. Čo si chcela?“

„Bože, Aďo. Si nechutný!“

„Ty si sa predsa pýtala. A ja som slušne vychovaný, takže som ti odpovedal.“

„Ach. Chcela som sa ťa opýtať na tú mŕtvu ženu. Čo si mi o nej hovoril dnes ráno.“

„Prečo sa chceš na ňu opýtať?“

„Lebo chcem o nej napísať do novín.“

„Nepíš o nej do novín.“

„Prečo?“

„Lebo sa to stále vyšetruje. A ja ti o nej nič nepoviem. Nemôžem.“

„Nechcem vedieť detaily. Stačia mi len základné fakty.“

„Táni, lenže tie ešte nemáme ani my. Bohužiaľ.“

„Takže neviete, čo sa naozaj stalo?“

„Nie. Máme len verzie, s ktorými pracujeme. Vypočúvame svedkov, skladáme to. Ide to pomaly, pretože ubehlo sotva dvadsaťštyri hodín.“

„Takže vraha nechytíte.“

„To si povedala ty.“

„To hovoria všetci vyšetrovatelia v televíznych seriáloch. Vraj ak vraha nechytíte do dvadsiatich štyroch hodín od spáchania trestného činu, nechytíte ho už vôbec.“

„Nemudruj. A nepozeraj také stupídne seriály. S realitou nemajú nič spoločné.“

„Takže mi nepovieš, kto je podozrivý?“

„Nikto.“

„Akože nikto? Manžel, sused, brat?“

„Prečo sa v tom rýpeš, Táňa?“

„Kvôli článku.“

„Nepíš o tom, naozaj.“

„Je to moja práca,“ ohradila som sa.

„Lenže rodine sa to nebude páčiť. Keby tebe niekto zabil mamu, ako by ti padlo, keby sa to pretriasalo v novinách? Dosť, čo o tom píšu na nete. Nepridávaj sa do toho ešte aj ty.“

„Nehraj mi na city. Je to aktualita, musí to tam byť. Do novín patria aj takéto veci, bohužiaľ.“

„Odkedy si bez chrbtovej kosti?“

„Adrián! Láskavo sa so mnou takto nerozprávaj!“

„Tak daj tomuto prípadu pokoj. Píš o kvetinkách, zelenine, športových zápasoch, ale na krimi sa vykašli. Zvysoka.“

„Nebuď hnusný na mňa.“

„Nestaraj sa do vecí, do ktorých ťa nič.“

„A teba je do toho čo?“

„Robota, Táňa, robota. Som za to platený.“

Stíchla som. Chcela som z neho dostať ešte nejaké informácie, ktoré nikto iný nemá, no evidentne som nemala šancu.

Nepovie mi nič.

„Nedáš to do novín?“ spýtal sa.

„Neskoro. Odišlo to do redakcie. Pred pár minútami.“

„Ty si krava, Táni.“

„Ale do tlače to ešte nešlo,“ dodala som.

„Beriem späť tú kravu,“ zasmial sa. „Nedávaj to do tlače,“ zopakoval.

„Adrián, prečo ten prípad tak brániš?“

„Prepáč, som viazaný mlčanlivosťou. Musím končiť, mám ešte povinnosti. Ahoj.“

„Poznáš ma, ja na to prídem.“

„To by som nerád. Maj sa, moja.“

„Čau.“

Zrušila som hovor a pokúsila sa prísť na to, prečo sa Adrián snaží odtlačiť ma od toho prípadu.

A čo myslel tým, že by bol nerád, keby som prišla na rozuzlenie?

Ráno som sa chystala do práce, ako obyčajne.

Budík na pol siedmu, káva, ľahké raňajky, rýchla sprcha, úprava zovňajšku, raňajky pre Tibora, káva pre Tibora...

Tibor!

Vrátil sa uprostred noci. Koľko bolo hodín, neviem. Spala som, precitla som len na jeho telo, ktoré sa uložilo vedľa mňa.

Bola som zvedavá, kde bol takmer desať hodín. Nebola som padnutá na hlavu, bolo mi jasné, že so žiadnym klientom nebol.

Alebo aspoň nie celý ten čas, čo bol mimo domu. Ale opýtať som sa nemala kedy.

Zatiaľ.

Vyniesla som si raňajky s kávou na terasu a užívala si tiché prebúdzajúce sa ráno. Slnko začínalo svietiť na záhon tulipánov, ktoré som ako jediné kvety ochotne a s láskou pestovala.

Sŕkala som kávu, zajedala ju celozrnným chlebom s bylinkovou nátierkou a šunkou od pani Benkovej a po jednej som si do úst hádzala cherry rajčiny.

Závesy na okne našej spálne sa odchýlili, zjavila sa v nich Tiborova tvár. Zamávala som mu.

Zazíval a znova sa stratil za závesom. O chvíľu sa vyšuchtal na terasu. Rozospato sa zvalil do vedľajšieho kresla a pretieral si oči.

„Vyzeráš nevyspato,“ skonštatovala som, lebo naozaj vyzeral, akoby mal za sebou búrlivú noc.

„Asi na mňa niečo lezie,“ hodil rukou a vzal mi z taniera jeden obložený chlebík. „V noci som toho veľa nenaspal.“

Natiahla som sa k nemu a priložila mu dlaň na čelo.

Nič. Žiadna horúčka.

„Daj si paralen a ešte si zdriemni. Možno to prespíš,“ skonštatovala som, lebo ani na očiach som mu nebadala začínajúcu chorobu. Nemal ich lesklé, červené ani nijaké.

Presne také ich mal.

Nijaké.

Prázdne.

„Možno to mám zo stresu,“ zamumlal s plnými ústami. „Pre mňa káva nie je?“ obzeral sa po stole.

„V kuchyni. A z akého stresu? Veď žiadny nemáš.“

„Akože nemám?“ zamračil sa, keď sa vrátil na terasu aj s hrnčekom kávy.

„Nepracuješ. Nemáš mať aké stresy. Z čoho?“

„Akože nepracujem? A čo podľa teba robím? Váľam sa doma na riti?“ rozkričal sa.

„Nie. Len nechápem, prečo svoj stav zvaľuješ na stres. Ty nevieš, čo je stres.“

„Táňa, chceš ma hneď zrána naštvať?“ postavil sa prudko od stola.

Zľakla som sa.

Vyskočil, hrnčeky na stole sa rozochveli, mne z úst vypadol kúsok chleba. Čo to do neho zase vošlo?

„Nechcem, preboha. Upokoj sa.“

„Neser ma. Neser!“ výhražne na mňa ukazoval prstom. Čakala som, kedy mu okolo úst začne peniť a on ma od samej besnosti dokope.

„Ale veď dobre!“ zvýšila som hlas už aj ja na neho. „Prečo sa každé ráno musíme o niečo hádať? Raz kľúče od auta, potom nejaká blbá choroba. Čo to bude zajtra?“

„Pokiaľ sa znova nebudeš snažiť ma nasrať, tak nič!“

„Ty sa nasieraš sám,“ chrstla som mu do tváre.

A nemala som to urobiť.

Lebo Tibor mi vylepil. Nestihla som ani zaregistrovať pohyb jeho mocnej paže, ani samotnú facku.

Pocítila som len bolesť, ktorá sa dostavila o pár sekúnd.

S otvorenými ústami som zízala na svojho muža, ktorý mi dal práve prvú facku v mojom živote.

Vôbec nevyzeral, že by ho to mrzelo. Zlostne fučal, oči zúžené, pery stisnuté do čiarky, čeľusť pevne zaťatá.

„Tibor,“ šepla som s rukou na líci. „To čo bolo?“ do očí sa mi začínali hrnúť slzy. „Ty si mi dal facku?“

Neodpovedal mi. Otočil sa na päte, vzal si svoj hrnček s kávou, nedojedený chlieb, a stratil sa v dome.

Ja som spravila to isté. Vzala som si svoje veci a rýchlym krokom som odišla z domu.

Cestou do mesta som si za volantom porevala, zmierila sa s faktom, že som od dnešného dňa každou piatou ženou, ktorú vlastný muž otĺka, prepudrovala som si červené líce a s ťažkou hrčou v hrdle som zaparkovala pred firmou.

Robota ma donúti neanalyzovať. Nepýtať sa prečo. Nepýtať sa, či prvá bola zároveň aj poslednou.

Nemyslieť na to, čo sa stalo.

Aspoň dúfam.

Večer som sa vracala domov úplne vyšťavená. Mala som za sebou ťažký deň v práci, v redakcii s článkami, a bála som sa, čo bude doma.

S malou dušičkou som zaparkovala auto do garáže, zavrela za sebou bránu a vošla do domu.

V kuchyni sa svietilo. Tibor stál za sporákom a varil niečo skvele voňajúce. Buchla som dverami, aby počul, že som prišla.

„Ahoj, Tánička,“ zakričal. „Varím tvoje obľúbené tofu v sójovej omáčke, so zeleninou a ryžou.“

„Fajn. Som hladná ako vlk,“ zakričala som mu späť, zhodila som z nôh topánky na vyššom opätku a s úľavou si sadla na nízku stoličku, ktorú som umiestnila na chodbu práve pre takéto prípady.

Z kabelky som vytiahla mobil a precupkala v domácich papučkách do kuchyne.

„Pusa nebude?“

„Prosím?“

„Pusu. Či nedostanem,“ zopakoval Tibor.

„Prepáč,“ ospravedlnila som sa, čím som mu nahrala na mlyn. Nastavila som mu líce, po ktorom ma ráno udrel, aby mi ho teraz pohladil perami.

Magorina!

„Aký si mala deň?“

„Uponáhľaný. Nabitý. Som rada, že som konečne doma.“

„Ja som robil ten altánok.“

„Vážne?“ potešila som sa, pretože mi ho sľuboval už nejaký ten rok. Strašne som chcela mať na záhrade drevený altánok, v ktorom sa môžem v letných dňoch a večeroch zložiť spolu s priateľmi, grilovať a debatovať.

„Základy sú hotové. Zajtra, ak bude pekné počasie, ich natriem a budem pokračovať.“

Úprimne som sa tešila, že konečne moje prosby padajú na úrodnú pôdu a náš dvor bude znova o čosi krajší.

Doteraz bol len pustým trávnikom. Bez chodníka, len so záhonom tulipánov, menším zeleninovým políčkom a drevenou terasou.

„Super. Som zvedavá na výsledok,“ dodala som natešene.

„Vari pochybuješ, že to zvládnem?“

„Nie, nie. Nepochybujem,“ rýchlo som sa bránila. „Verím, že to bude dokonalé.“

Tibor mi naložil na tanier večeru a sadol si oproti mne.

„Ty nebudeš?“ čudovala som sa.

Pokrútil hlavou. „Nech ti chutí.“

Usmiala som sa.

On tiež. Žmurkol na mňa a spýtal sa, čo by som chcela robiť po večeri.

Či dá chladiť víno, nakrája k nemu syr, stiahne nejaký film, alebo si sadneme na terasu.

Bola som fakt uťahaná. Jediné, po čom som túžila, bola sprcha a posteľ.

„Prepáč, rada by som si išla ľahnúť.“

Úsmev sa stratil z Tiborovej tváre.

„Pekný večer si môžeme spraviť zajtra,“ chytila som ho za ruku a povzbudivo sa usmiala.

Na pár sekúnd som mala pocit, že bude súhlasiť. No bol to len pocit.

Vytrhol si ruku z môjho zovretia, zazrel po mne a s hlasným „zajtra ti môžem osrať pekný večer!“ odišiel do spálne.

Bola som rozčarovaná z toho, čo sa s ním v poslednom čase deje. Nehovoril so mnou o ničom, nesťažoval sa.

Netušila som, či má problém v práci, alebo problém zdravotný, alebo akýkoľvek iný.

Faktom však bolo, že v posledných dňoch vybuchoval ako sopka. Vytáčali ho absolútne maličkosti, ktorým dovtedy nevenoval najmenšiu pozornosť.

Dojedla som večeru, upratala po sebe, zvyšok z hrnca som schovala do chladničky a zavrela som sa do kúpeľne.

Miesto sprchy som si napustila vaňu, prihodila pár lyžíc relaxačnej vonnej soli a zamkla som sa.

Neviem, prečo som to urobila. Dodnes to neviem vysvetliť, no urobila som to.

A vtedy to celé začalo.

Prvé zamknutie sa v kúpeľni bolo predzvesťou, že na dlhý čas nebude tým posledným.

Stočený kľúč v zámke sa čochvíľa stane mojím verným spoločníkom a bude svedkom mnohých vecí.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Venovanie & tiráž

Povedala som si, že kričať nebudem. Ani prosiť o pomoc.