Števa Opremčáková

Každý má svojho Igora

(ukážka)

Venované každému, kto nemôže odpustiť, lebo vie, že nemusí a ani by nemal. Odpustenie by mohlo totiž priniesť odľahčenie toho, na čom záleží.

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Števa Opremčáková, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Dana Brezňanová

368. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-303-8 (brož.)

ISBN 978-80-8114-304-5 (ePub)

1. Keby ľuďom nepanovali prachy, nebolo by právnikov

Človek má plné ústa potreby vzájomného odpúšťania, lajkuje o ňom statusy na Facebooku a so srdcelomnou dobrodušnosťou verí aj motivačným knihám s páčivými sloganmi o objímaní nepriateľov – až kým mu jedného dňa žena nevybieli byt a neujde s kolegom, ktorého tomu neborákovi najsamprv vnútila za kamaráta. Alebo kým starý kamarát neprestane platiť hypotekárny úver, za ktorý sa mu človek v banke zaručil. V takých chvíľach táraniny o odpúšťaní vyšumia z hlavy veľmi rýchlo, a keďže akosi inštinktívne tušíme, že veru ani modlenie nepomôže, lebo štatistika nepustí, obraciame sa so svojou krivdou na právnika.

Tridsať rokov som v role pravotára hľadala a poväčšine aj našla spravodlivosť, ale ako to už býva, iba pre jedného zo zúčastnených. Tá druhá strana ma, pochopiteľne, nenávidela a za tridsať rokov mojej praxe bolo takýchto porazencov priveľa na to, aby ma tešila spokojnosť ich odporcov, ktorí zo sváru vyšli s úľavou, akú prináša spravodlivosť, trebárs len subjektívna. V sporoch medzi súrodencami však prehrávali obe strany.

Avšak v spore medzi synom a matkou, ktorá sa domáhala vrátenia domu, čo mu v dobrej viere, že ju doopatruje do jej posledných dní, darovala, bola napodiv víťazom strana tretia. Starenka síce dom, čo postavila so svojím nebohým mužom, vysúdila späť, no predsa ju nespravil šťastnou. Zo súdu odchádzala sama. Po schodoch schádzala vždy iba pravou nohou napred, roztržito sa prehrabávala v čiernej kabelke s hrubým nánosom prachu vo švoch, čosi si mumlala a jej jediný syn s úzkostlivou spolupatričnosťou viedol svoju ženu popod pazuchu v ľadovo nenávistnej vzdialenosti od matky. Neuveril v príkoria, ktorými ju nevesta súžila, kým bol v práci. No a tá sa opierala o manžela vskutku plasticky, hlavou opretá o jeho rameno. Stará žena v ten deň vyhrala späť svoj dom, ale prehrala syna. Zanedlho, po nešťastnom páde na dvore a zlomenine bedrového kĺbu umrela osamotená v nemocnici a domec zdedil jej syn, ale hlavne ona, jej nevesta.

V tvárach ľudí postretávaných v meste som rokmi čoraz častejšie a zreteľnejšie rozpoznávala výčitky, hnev a neraz aj nenávisť. A tak som si minulý rok uvedomila, že svoju robotu v skutočnosti nemám rada. Prestala som sa tešiť do práce a poniektoré dni som nenávidela každú minútu za fiškálskym stolom a každú listinu na ňom. I taká extrémna myšlienka mi vhupla do hlavy, že prácu právnika nerobí rád nikto. Možnože prestíž, čo prináša spoločenský status tohto stavu, uspokojí hlad po uznaní, ale aj to iba dočasne. Nikto predsa nevstáva ráno z postele a nemädlí si cestou do kúpeľne natešene ruky s predstavou, ako dnes naštve zopár človiečikov z jednej či druhej strany konfliktu. Hádam lekár sa môže tešiť do práce, azda aj sochár či kuchár, ale právnik? Právnik by nemal, ak vládne základnou sebaúctou a cení si svoje psychické zdravie. Možno práve rozpoloženiu, v akom som sa ocitla, sa vraví vzletne duševné vyhorenie. Ale aj pre iné som zanevrela na svoje pracovisko, lenže to som navždy chcela vytesniť do zabudnutia. Pre môjho Igora.

Po takomto očistnom precitnutí sa vynorila nutkavá otázka, čo vlastne chcem robiť, a odpoveď prišla tak nepredvídane ako každé vnuknutie, ktoré predznamenáva zmenu. Z neho ako zo žírnej pôdy vzklíčia a horúčkovito, geometrickým radom sa rozrastú výhonky sladkých nádejí, hocako krehkých, predsa len sakramentsky vábivých.

– Chcem napísať knihu! Knihu o veľkej láske. O takej, akou by mala byť.

A okamžite z tohto akokoľvek absurdného nápadu vystali aj podporné argumenty. Že predsa po toľkých rokoch lopoty už konečne môžem robiť to, čo chcem, že si to môžem dovoliť a že kedy, ak nie hneď. Kto by už v takej chvíli, keď sa po čiernych dňoch sčista-jasna zjaví mnohosľubné svetlo na konci tunela, dbal na rozumné varovania kolegov či susedov? Ani môj vnútorný hlas, čo sa sotva badateľne ozýval večer pri usínaní a našepkával čosi-kdesi zbabelé o ľahkovážnosti a riziku, ma nemohol zastaviť pred naplnením obrodného zámeru.

Nehľadala som vydavateľa, ktorý by vrazil kapitál do debutu obstarožnej právničky. Ani som len nevygooglila dákych spisovateľov, ktorých by som si pridala na Facebooku za priateľov a mohla im potom lajkovať upútavky na ich knižky, aby aj na mňa dopadlo trochu z ich lesku. Ba ani som si neprečítala nič z toho, čo sa drží v rebríčkoch najpredávanejších kníh, teda čo Slováci radi čítajú alebo čo im nakladateľov marketing dravo vnúti. Ale čo bolo najpochabejšie, nezačala som ani písať. Ono to totiž chce posadiť sa k notebooku a klásť jedno slovo za druhé tak, aby dávali nejaký zmysel, a takto ďaleko som ešte nebola.

Avšak aby som posilnila svoju guráž, zaumienila som si spretŕhať všetky väzby s Košicami, zrúcať za sebou všetky mosty a odísť. Kde inde by sa po takomto rozhodnutí začínalo odznova, s hlavou plnou bezoblačných vidín sľubnejšie než v rodnej dedinke? V slnkom zaliatej, rozkvitnutými lúkami obkolesenej vieske, kde som prežila roztopašné detstvo a kde zostali všetci, s ktorými som kedysi dávno v starých banských štôlňach potajomky fajčila detvy môjho starého otca či za včelínom evanjelického farára si vymieňala prvé bozky. Pravda, nebola som v nej už veľa rokov, ale o to žiarivejšie boli plynutím času spomienky na ňu.

Aby sa stal tento krok nezvratným a definitívnym, posilnila som svoju vieru cestou do Šomrákova, lebo tak sa dedinka môjho detstva i uskutočnenia nových predsavzatí volá. Bolo to začiatkom novembra a cesta, hoci už poprášená snehom, ešte ani vzdialene nepripomínala malebné scenérie, aké sa pred mnohými rokmi vryli do mojej pamäti. Alebo som ich možno iba nepostrehla pre výtlky na vozovke, čo ma nútili hľadieť predovšetkým pod kolesá auta. Pri píle, ktorej zvuk znenazdajky vyvolal dávno zapadnutú rozpomienku na starého otca, s ktorým som sem chodievala zbierať odrezky z guľatiny na oheň v šporáku, ma pichlo pri srdci. Aj v to ponuré, nízkymi mrakmi pokryté novembrové dopoludnie sa ozývala rovnakým úpenlivým kvílením. Naokolo sa ponevierali chatrne oblečené Cigánčatá, zbierali štiepky a odvážali si ich na starých kočíkoch a všelijakých taligách do neďalekej osady.

Popri potoku som potom vošla do dediny. S otvoreným srdcom som číhala na ďalšie pripomienky starých zlatých čias, vyzerala domčeky so šikmou šindľovou strechou a s malými štvorcovými oblokmi, s prítulnými mačičkami vysedávajúcimi na okenici či so psiskom štekajúcim za každým okoloidúcim, no namiesto toho sa popri úzkej rozbitej ceste ťahal rovný rad parádnych stavaní ovakovaných brizolitom, s bránkami neodborne pozváranými z povykrúcaných železných tyčí, ozajstným výsmechom kováčskeho kumštu. Pred jednou z nich postávala ženština s rukami vbok, iba vo vyťahanom tričku a ľahkej zástere, a všetečne sa obzerala za mojím autom. Lámala som si hlavu, kto to je, lebo mi podľa veku mohla byť rovesníčkou, ale ani za svet sa mi nepodarilo priradiť jej miesto v spomienkach. Ani na stĺp s hrdzavejúcimi literami SNP osadený v ostrovčeku na rázcestí som si nevedela spomenúť. Zahla som doľava, minula krčmu s takmer negramotne naškriabaným nápisom na dverách, oznamujúcim, že dnes je rum s čajom iba za osemdesiat centov, a potom som cez oblý kamenný môstik ponad spola zamrznutý potok prišla na námestíčko, ktoré sa zvažuje zhora, od brezami zarastených, dávno uzavretých banských štôlní strmo až k miestnemu úradu.

Tam som zastala a s nepotlačiteľným úsmevom som vyskočila z auta. Na okamžik sa mi zatočila hlava, neviem, či to bolo pre všeobjímajúcu blaženosť, aká sprevádza všetky návraty, alebo mi len čistý vzduch vyrazil dych. Rozhliadala som sa dookola, vzdychala, možno aj nahlas, a odrazu mi padol zrak na chlapíka opretého jednou rukou o strom. Stál a močil. Druhou rukou si pridŕžal na zadku nohavice a nestrhol sa, ani keď sa nám stretli pohľady. Cikal na viackrát ako starý chlap s poruchou prostaty, napokon si dvomi pohybmi otriasol poslednú kvapku z vtáka, trhol zadkom, aby vkĺzol späť do kockovaných trenírok, a hojdavým krokom si to namieril ku mne. Cestou si spakruky utrel nos a ešte ponadvihoval priširoké menčestráky, aké nosievajú bruchatí chlapi. V obchode pred zrkadlom si ich síce nadvihnú dopoly brucha, ale potom pri chôdzi im aj tak napredku skĺznu pod bachor a ponad ploskatý zadok zase vyjdú hore, až ponad kríže.

– Dobrý deň, koho hľadáte? Starostu? – opýtal sa vytŕčajúc, celkom isto novú, zubnú protézu.

Podľa toho, ako neprirodzene s ňou zachádzali pery a jazyk, nebol tento chlapík na ňu ešte privyknutý. Spoluhlásky vyslovoval, akoby mal v ústach niečo navyše. Civel na mňa, pohojdával sa v bokoch, ani čoby sa mu ten jeho inštrument v trenírkach predsa len neuložil do odpočinkovej polohy, a keď ani to nepomohlo, šikovným, istotne tisíckrát opakovaným pohybom ruky ho potisol z jednej strany na druhú. Pánski krajčíri by ho označili za ľavokokotiara. Čo ma však upútalo viac než reč jeho tela, bol prízvuk. Rozprával s dôrazom na predposlednú slabiku, čo by mohlo vzdialene pripomínať taliančinu, ale bol to náš, šomrákovský dialekt. A ten ma vždy dostal.

– Ani nie, – odvetila som rozpačito, ale vzápätí som si povedala, že to nie je zlý nápad, pohovoriť si s hlavou obce, veď starosta prvý musí vedieť, čo je v dedine nové. – Vlastne ešte neviem, len sa tak rozhliadam, možno by som tu niekde kúpila dom. Ale nič veľké ani nové, – dodala som hneď, pretože ani jeden z tých, čo som už videla, sa mi nepáčil. – Dala by som prednosť radšej takému starosvetskému, aké tu bývali pred tridsiatimi rokmi. Možno mi poradíte, keď ste miestny.

Muž ožil, schoval si ruky do vreciek a nadvihol ramená. Nebol vysoký, skôr krpatý a možno si chcel takto pridať na vážnosti.

– A vy si pamätáte Šomrákovo z tých čias? Už ste u nás boli? – vyzvedal sa.

– Ja odtiaľto pochádzam. Možno sme sa aj v mladosti stretli, teda podľa toho, či ste aj vy rodák.

– Či som rodák? – skríkol s prehnaným oduševnením. – Ja či som rodák? Jano, Jano Horal meno moje a Jano verabože je Šomrákovčan.

– A teraz sa mi už marí, tá jamka na brade, okrúhla tvár, vy musíte byť odo mňa pár rokov starší, nie ste vy ženatý s Ruženou? Bývali ste dolu pri obuvi v jednom dvore s Mišom, bože, ako sa len volá, s Mišom Boháčekom, vtedy študoval na technickej univerzite v Košiciach, párkrát som ho tam aj stretla, lebo ja už tridsaťpäť rokov žijem v Košiciach. Odišla som tam študovať právo a aj zostala... aj zostarla, – smiala som sa a Jano sa rád pridal.

– Kdežeby zostarla, čo to trepete, furt ste baba ako lusk, veď si tykajme, dofrasa. Čože si budeme dvojiť ako cudzí, keď sme svoji. Verabože si dobre pamätáš, bol som s Ruženou ženatý sedemnásť rokov, no a potom odo mňa odišla, krava sprostá. Teraz žije s Johanom, čo ho Sľubotechna volajú, lebo nikto ti nemôže dať to, čo ti on nasľubuje. Ružene vypočítali dôchodok iba stodeväťdesiat eur, ta sa k nemu vopchala. Žena mu umrela na rakovinu, náhle, za dva mesiace bola pod fialkami a tá nána sprostá hneď kolo neho. No veď vedela prečo, dlžoby už mala toľké, že sa ani do smrti nedoplatí. Nech sa len modlí, aby Johan dlho žil, bo ak nie, zostane na ulici. Ale jeho synovi sa to veru nemusí páčiť, že vraj aj garáž predal, bo z neho furt eurá vyťahuje. A chlapec má hypotéku, byt kúpil v Bratislave a jeho otec tú nánu sprostú živí ako takého otesánka. No ale ja ešte furt neviem, ktorá si ty. Napovedz mi.

– Tereza Zoldyová, Tera ma volali.

– Jaj, no ta pravda, veď ty si k Ružene aj chodievala, nošak, aj šila ti, nie? Keby šila, ale ona nešila, iba látky od ľudí brala a aj zálohy za ušitie a potom sa tajila. Koľko razy som ľuďom cigánil, že nie je doma, a ona čupela ako zmok v záchode. Ale keby hocičo, lenže ona aj svadobné! Jedna nevesta sa šla vešať, bo o druhej mal byť sobáš a o dvanástej šaty ešte neboli nahotovené. Mňa šlo vychytiť, aj som jej nakričal, že čo by spravila, keby elektriku vypli, ako by tie skurvené šaty dokončila, aj som ju preplesol, keď sa mi ľudia po dedine žalovali, a potom pri rozvode vyvolala, že som ju bil, ale za čo som ju bil, za čo, to mi ani vypovedať nedali. Svine právnické, jej stranu držali a, bohuprisám, nič by som za to nedal, že s tým sudcom aj spala, ale s advokátom dozaista spala, s ním istotne. Ona bola vždy ako chlap, lovila a radovala sa z toho. Som rád, že ju nemám na krku. Nikdy nikde nerobila, iba keď som na sociálke povedal, že chcem deti k sebe, lebo ona nikde nerobí, vtedy chytro nastúpila za upratovačku na gymnázium, že za kozmetičku podlahových krytín, tak po dedine rozprávala. Ale ani tam poriadne nerobila, telocvičňu jej furt prišla umyť moja sestra, druhá nána. Ružena jej nasľubovala, že jej za to niečo ušije, ale neušila, nikdy jej nič neušila. Keď odo mňa utekala, na fúriku si tiskala mechy s látkami a tie mechy sú aj doteraz u Johana v rodičovskom dome na šifonieroch, možno aj dajaká tvoja je ešte tam. Veru tak, a to je už skoro osemnásť rokov odvtedy, čo zdupkala. Naša Thajsika mala vtedy zo štrnásť rokov a Abigajlika iba dvanásť.

Vykročila som pomaly, z nohy na nohu hore dedinou a Jano popri mne. Kým rozprával, minuli sme temný park s nahusto posadenými rozvetvenými gaštanmi, ktorých pozapletané košaté koruny vytvárali takmer nepreniknuteľnú strechu. V lete mohol poslúžiť ako príjemná tôňava, ale v ten nevľúdny novembrový deň mi pripomínal útržok z mátožného sna.

– Abigajlika? Thajsika? Odkiaľ ste, preboha, vzali tie mená? Nemáš na mysli náhodou Abigail a Theis? – spýtala som sa Jana, lebo to bola jediná otázka, čo ma nemohla zatiahnuť do jeho pletiek, na hony vzdialených od môjho záujmu.

– No veď aj to, nie že by Hanku, Zuzku alebo Angeliku, lebo vtedy bola v móde Angelika, ale ona si nedala povedať. Dala v pôrodnici zapísať Abigail a Theis, tak ako vravíš, no ale čo bolo potom... len samá šarapata. Moja mama si za svet nevedela tie vydumané mená zapamätať. Ráno ešte hej, ale k obedu? K obedu už veru nie. Zvolávala ich iba že: deti moje, hybajte jesť.

– Ty, Jano, tam povyše, keď sa dobre pamätám, je už iba ihrisko a mne je zima, nie je tu nejaká krčma? Potrebujem svoju dávku kofeínu, – zahovorila som obratne, ale, popravde, medzičasom ma naozaj začali oziabať nohy.

Nebola som vychystaná na vidiecku prechádzku. Obuté som mala čižmičky na vysokých podpätkoch. A navyše som sa aj bála, že si ich na hrboľatej ceste zničím. Ale Jano, príliš zabratý do svojej obľúbenej témy, iba ukazoval prstom dopredu, že ešte treba kráčať.

– Počkaj, počkaj, ihrisko hej, ale za ním je ľudová záhrada, nepamätáš sa na majálesy? Aj letohrádok sme my, ochranári, zreparovali i ponatierali. No a povyše sú domy, to si ešte nevidela. Veď tie ti chcem poukazovať. Ešte aj dajaký Japonec tam postavil zrub. No, Japonec to asi nebude, bo vyzerá skorej ako dajaký Putifár, ani oči nemá do šikma. Ale stará Somráčka – ty si ju musíš pamätať, tá, čo furt tlačí pred sebou rozgajdaný kočík namiesto palice, bo bez opory chodiť nevie, taká je bachratá, ale aj pyšná, s palicou sa hanbí chodiť, ale zato s tým vŕzgavým kočíkom sa nehanbí. Bohatá bola, bo že vraj jej matka Židov udávala a aj po nich arizovala, preto ju volajú Somráčkou... No a tá Somráčka povedala, že ten dotyčný prišiel z Japonska, ale že je odprvoti z Bratislavy, že je maliar a že prišiel preto, lebo teraz chce maľovať náš kraj. Keby si to videla, aj potok odklonil, aby mu tiekol cez záhradu. Aj jazierko má a aj kozub s komínom, no naozaj.

Chodník splynul s hrboľatou cestou ešte pred tými extrovnými domami, o ktorých Jano básnil, ale žiadne auto kolo nás doteraz neprešlo, tak som sa smelo pripojila k nemu a drobčila po prostriedku drapľavej vozovky.

– Po tomto asfalte valec nešiel, čo? Tu sa asi nedá ísť na kolieskových korčuliach, – podotkla som, ale on bol myšlienkami niekde inde.

Upieral mútny pohľad do diaľky a ani nespomalil. Sotva som mu stačila.

– Kde na to ľudia berú? Poctivou robotou isto nie. Aj ten Jožo Pagáč, Riaditeľom ho prezývajú, bo sa vždy každému predstavoval, že je riaditeľ, len nikdy neprezradil, čoho je to vlastne riaditeľom. Aj ten veru taký dom postavil, že ho chodili fotiť aj z Korzára. Veď tam ťa vediem. Kus hory pre neho vyrúbali, a to z urbára, nie hocijakú a vybavil si ju aj tak. No kaštieľ, ale nie murovaný, ale zrub, drevodom, rozumieš? Až z Ukrajiny si dal priviezť drevo, ako keby tu píla nebola. Nevedel sa už do kože zmestiť. A čo sa stalo? Banka mu ho ide zobrať. Lebo vraj vyšiel na bubon. Iba on a Pánboh vie, ako to vlastne v skutočnosti bolo. Aha, tam je, vidíš? – zvolal nečakane, až sa mi členok vyvrtol.

– Myslíš ten s presklenou prednou stenou, čo pred ním stojí ten džíp?

– Ale nie, to je práve ten dom toho maliara, čo prišiel z Japonska, pozri vyššie, doľava.

– Aha, už viem, tak to je naozaj parádny zrub, celkom ako z kanadskej pohľadnice.

– No, presne ten. Z komína sa čmudí, Jožo bude doma. Hybaj, pozrieš, uvidíš, či sa ti bude páčiť. Lebo istotne viem, že by ho rád predal a ešte ako rád.

Rezko pridal do kroku, knísal sa z boka na bok ako pri medveďom tanci, lebo mu strmý svah nedal narovnať sa, a ja som obozretne cupitala za ním pomedzi fliačiky primrznutého snehu.

– Pozri tam, – ukázal neokrôchane rukou smerom k maliarovej vile, – Pingpong čumí, myslí, že ideme k nemu.

– Aký pingpong máš na mysli, Jano?

– No veď ten Japonec, tak ho tu prezývajú. Pozri cez tie sklenené dvere, ešte aj dnu to má zariadené ako dáky Japonec. A povedz, ktože by si dal celú stenu zo skla? Aby mu ľudia na čudo hľadeli až do chyže, a to ani nevravím, že zimy sú tu kruté, koľko ten musí dreva spáliť, aby mu gule medzi nohami neodmrzli! Čo ale neviem vôbec pochopiť, je, že sa mu tunajšie ženy núkajú. Každá by mu dala a aj zadarmo, lenže on si nijakú k sebe nepripustí, čudák jeden. Taký odľud, ako divý pes, dakedy, keď idem na huby, vídavam ho s veľkým širákom na hlave, ako maľuje polia, ale keby som tie zeme, čo podľa nich machulí, nevidel, nikdy by som ich na jeho čmáraniciach nerozpoznal. Iba také machule bez ladu a skladu, kto si to asi od neho kupuje? Lenže peňazí má ako pliev, dakto si ich kupovať predsa len musí.

Ledva lapal dych, sem-tam mu z nosa vyšiel zvuk, akoby chrápal, ale aj tak nezmĺkol. Tento človiečik si pozornosť poslucháčov určite užíval len málokedy.

– Ty, Jano, počúvaj, prečo sme vlastne nešli mojím autom? Keď si predstavím, že nám treba ísť aj späť... – ozvala som sa, udivená, že mi to nenapadlo skôr.

– Au, no ta určite tvojím autom. Veď to len do mesta s ním môžeš, Volkswagen Beetle a ešte k tomu kabriolet, ani nápad. Tu treba poriadny motor, čo myslíš, prečo má Pingpong džíp? Tu ti GPS navigácia veľa nepomôže. Všimol som si, že ju máš, – šomral s pohŕdavosťou znalca.

– Tu treba mať AVV, – podpichla som ho, hoci sa mi na rozdiel od Jana nežiadalo vylepšiť si sebavedomie, len sa mi zazdalo, že treba prispieť akousi vtipnou duchaplnosťou, čo ho konečne donúti prestať reptať.

– A to už čo je za šľak, AVV? Už nevedia, na čom by zarobili tí výmyselníci, len aby z človeka kožu zodrali. Veď im nejde o to pomôcť človeku, len napratať si vrecká.

– Automatický vyhľadávač výtlkov.

– Nevyprávaj sprostosti, tu si v horách, tu treba mať poriadny motor, keď tu chceš bývať, – osopil sa na mňa nečakane prchko a hneď nato zahulákal cez bránku do dvora: – Hej, Jožo, ste doma?!

– Nebolo by lepšie zazvoniť? – navrhla som, lebo brána bola privysoká a aj Jano sa musel naťahovať na špičkách, aby cez ňu videl.

– Nebuď múdra. Chcela si, aby som ti ukázal dom na predaj, tak by si mala prejaviť aspoň nejakú vďačnosť, nie vyrypovať do človeka. Ja somár sa s ňou trepem až sem a ona zo mňa blázna ide robiť, – hundral a zlostil sa, živiac sám v sebe svoj spravodlivý hnev, až mu na krku nabehli červené fľaky.

Bol by možno aj pomaly podľahol sebaľútosti, no v tej chvíli sa konečne otvorili masívne drevené dvere. Spoza nich vykukla naondulovaná hlava postaršej ženy. Nevyšla ani na priedomie, iba čo nevľúdne zavolala:

– Ty si, Jano? Ideš pozrieť ten odkvap? Ale si mal zavolať, lebo teraz máme návštevu.

– Ale čerta starého odkvap. Kupca vám vediem. Otvárajte, keď sme už toľkú cestu až sem merali.

– Jaj, no ta dobre, – ohlásila sa už miernejšie.

Nastokla si na bosé nohy gumáky, čo boli odložené na rohožke, a viac-menej ťahajúc ich za sebou, lebo sa zdali pre ňu priveľké, doplantala sa k bránke. Nohy štuchala do tých gumákov pri každom kroku a zvuk, čo sa pri tom ozýval, všetko to čvachtanie, ločkanie a šuchtanie veľmi pripomínalo techno hudbu. Jano držal ruku na železnej kľučke, priam drotárskom výtvore, hotový vstúpiť do dvora a nič nezmeškať.

– Pekne vítam, prejdite dnu, nech nám spanie nevynesiete, – obrátila sa žena ku mne, hoci Jano jej bol v ceste. – Idete kupovať dom? Ľudia z mesta utekajú do hôr a my, kopaničiari, my by sme najradšej do mesta. Niet tam toľkej roboty kolo bývania. Ale no, nevyzúvajte sa, veď máme všade dlažbu a dobrú drevenú dlážku, pretriem ako nič a bude, – durila ma dnu, lebo jej musela byť zima, no o Jana ani okom nezavadila, akoby ho za nič nemala.

Poslúchla som, keďže som netušila, či to vraví iba zo zdvorilosti, alebo to myslí vážne, ale keď som zbadala, ako gáni na šľapaje, čo za mnou na tehlovej podlahe ostávajú, dovtípila som sa, ako to mienila. Cez priestrannú, zo tri metre širokú a asi päť metrov dlhú chodbu so vstavanými skriňami po oboch stranách nás zaviedla do rozľahlej haly, ktorá, ako sa mi zdalo, zaberala celú plochu prízemia. Ale na pravej strane som uvidela troje dverí a za poslednými schodisko. Pod ním bol veľký kozub s kamennou rímsou a nad ňou zavesený televízor, veľký ani dvere. Dookola symetricky rozložené tri rovnaké pohovky potiahnuté bielo-modrým pruhovaným poťahom a uprostred masívny drevený stolík zaplnený miskami so šalátom, obloženým kolieskami údenej klobásky, chlebíkmi s jedným plátkom šunky, vajíčkom, kyslou uhorkou a nastrúhaným syrom, presne takými, aké sa tu robievali aj v časoch môjho detstva.

– Rada sa s vami vymením, máte to také priestranné a útulné súčasne. Vyzerá to ako showroom v Ikei. Milujem tento škandinávsky štýl, – bola som celkom fascinovaná.

– Hej, máte pravdu, my máme všetko z Ikey. Niečo z Budapešti a niečo z Bratislavy. Jožo priviezol na dva razy Aviou. No veď prejdite do kuchyne, nech vás zoznámim.

Potisla ma za roh okolo kozuba a Jana nechala za chrbtom. Jemu však akoby ani trochu neprekážalo nehostinné zaobchádzanie, alebo bol na také privyknutý.

– Otvorená kuchyňa, – zvolala som nadšene, – a pritom schovaná za rohom a ten jedálenský stôl na optické odčlenenie priestoru, to je fakt dobre vymyslené. Bože, a tá linka, biela s prútenými doplnkami a murovaný digestor, celá je akoby vo francúzskom vidieckom štýle, čosi také som videla v prospektoch a snívala, že možno raz budem mať. Nádhera!

– Vitajte, ja som Jozef Pagáč a tuhľa to je pán starosta a pani starostová, – ohlásil sa muž sediaci za vrchstolom.

Nevstal, a tak som podišla k nemu a podala mu ruku. Chlapík označený za starostu však vyskočil, zapol si gombík na saku a obišiel hostiteľa, aby mi mohol potriasť pravicou ako vzorový regionálny politik. Aj jeho žena sa nemotorne zodvihla, poťahala spratý a hrčkavý sveter pôvodne sladkej ružovej farby nižšie na boky, ako to robievajú ženy s vystupujúcim žalúdkom, a zastala vedľa svojho muža. Vystrúhala znepokojujúci, temer parodický úsmev, pričom hlavu v komickej márnivosti naklonila, až sa jej z dvoch brád spravili tri. Jej strojenosť vo mne vyvolala napätie, ale i pobavenie. Všemožne som potláčala úškrn, lebo mi pripomenula olomouckú pani radnú, ako v ktoromsi filme pláva prsia. Vyzerala presne ako ona, upäto pedantná a súčasne chudobná duchom.

– Nalejem vám, – núkal sa Jozef bez dlhých ceremónií, – dobré je, tuto starosta doniesol a on vie, od čoho muchy dochnú.

– Ďakujem, je to od vás milé, ale ja budem dnes ešte šoférovať. Stačí, že som vás takto bez ohlásenia vyrušila. Náhodou som stretla Jana a on spomenul, že chcete predať dom. Musím povedať, že ma zaujal už na prvý pohľad. Ak teda vážne zvažujete predaj, rada by som videla viac a možno mi poviete aj sumu, akú by ste zaň chceli.

– Hej, autom je tu, – ozval sa Jano, potešený, že som ho pripomenula, – ale akým, chrobákom s plátennou strechou a ešte k tomu bielym, ako by sa vybrala na birmovku, – doložil mudrlantsky, ale nikto si ho nevšímal.

– Dobre ste počuli, chceme to tu predať, – vyskočil zrazu celkom zmenený pán domu zo stoličky, dobre že ju neprevrhol. – Mišo, prepáč, pobavte sa tu, kým panej poukazujem, čo a ako. No, tu je práčovňa, za ňou sušiareň a cez ňu prejdete do garáže, – otvoril jedny z tých troch dverí. – Tu mám pracovňu a toto je záchod, ale hore je ešte veľká kúpeľňa, nože poďte, nech sa páči.

Viedol ma hore schodmi a jeho žena za nami hľadela váhajúc, či sa k nám nemá pridať, či by mi ona všetko lepšie nevysvetlila.

– Hore je naša spálňa a dve detské izby, ale dcéra odišla robiť do Prahy, tak je teraz za hosťovskú. No a syn má trinásť rokov, šinter jeden. Ale my sme neboli lepší, nošak.

– Ja sa zbláznim! – skríkla som vo vytržení už na schodoch, len čo som cez otvorené dvere spálne zazrela oblôčiky dopoly zastreté zeleno-modrými kockovanými záclonkami, uviazanými po bokoch do mašlí. – To je úžasné!

– No len vojdite, ešte ste nevideli vírivku, – smial sa spokojne Jozef. – Čo poviete na to pódium? Je z poctivého dreva.

– To ste dobre vymysleli, že sa čelo opiera o komín a nohami smeruje k oknám. A ešte aj posteľ je kockovaná, veľmi útulné, ach, bože, a vírivka z druhej strany komína, uprostred izby, aké frivolné.

– No, ta neviem, či to je frivolné, ale ten televízor oproti nej, tak ten frivolný, kurva, je. A čo poviete na strešné okno nad vírivkou? Dakedy, keď je jasná noc a všetky hviezdy jasne svietia, ani televízor si nezapnem. Iba si tu ležím a pozerám hore a veru aj zadriemem. Veď sme si to všetko dali tak urobiť, aby sme tu s mojou starou zostarli aj pomreli, ale doba je zlá. Skurvená kríza. Musíme predať, čo máme najradšej, – skľúčeným pohľadom prechádzal po izbe, ale mne ho nebolo ľúto, ja som sa totiž tento dom rozhodla získať za akúkoľvek cenu. – Pozrite ešte kúpeľňu, sprcha je tu za dverami, veľká, lebo ja som zato nabitý chlap, tuto, hľa, dve umývadlá a aj záchod. No a tá druhá spálňa je tuná, zostala tak, ako si ju dcéra zariadila, celá biela. Ničím sme nepohli, že ak by sa vrátila, ale čerta starého, mladí tu nemajú budúcnosť. Pre ňu je tam lepšie. A synovu vám radšej nejdem ani ukazovať, aj my do nej máme vstup zakázaný. Žena tam uprace, iba keď sa z nej už valí smrad ako od zdochnutej mačky. Šinter jeden!

– Milé, také svieže, nuž, myslím, že som už videla dosť, poďme si prebrať vašu predstavu o čiastke, akú si predstavujete, ak sa, pravda, rozhodnem dom kúpiť, – navrhla som trochu zdržanlivejšie, pretože mi napadlo, že ak nezmiernim svoje nadšenie, Jožo cenu preženie. A hneď som pre istotu dodala: – Je to predsa len dosť ďaleko od dediny, keď v zime navalí snehu, prístup bude komplikovaný...

– Ale akýže komplikovaný, veď Mišo je richtár, frézu pošle aj každý deň, veď aj on chce žiť. Nošak, Mišo? – ziapal, aby ho zdola dobre počuli, a Mišo hulákal naspäť, že verabože pošle. – Ale aby sme prázdnu slamu nemlátili, so ženou sme sa už dohovárali, že pod jednostošesťdesiattisíc euríkov ísť nemôžeme, ale pri rýchlej dohode a kulantnom jednaní spustím na jednostopäťdesiat, nech nežeriem.

Srdce mi poskočilo od radosti. V hlave mi rátanie zastalo pri tristotisíc. Ale aj tak som ešte opáčila, lebo človek má tým väčšie oči, čím viac mu ukazujú.

– Stopäťdesiattisíc, ale iba so zariadením. Inak by sme sa nemohli dohodnúť.

– No a ako inak, veď by sa nám toto všetko do dvojizbového bytu ani nepomestilo. Ale nezabudnite aj na pozemky. Odpoly potoka vpredu až po ten lesík vzadu, čo je dobrých päť árov. Na to nezabudnite.

– S tým som, samozrejme, rátala, – luhala som bez hanby, – ale čo hypotéka, dom je zaťažený hypotékou, či nie? Jano spomínal...

– Vy Jana nepočúvajte. To sa vyrovná, pôjdeme spolu do banky aj za právnikom a napokon i na kataster, čistá hra.

Neviem, kto sa z takej rýchlej dohody tešil viac, či ja, alebo on. Obaja sme však schádzali dolu schodmi víťazoslávne, každý z nás mal v tvári napísané, že obišiel lepšie, než čakal, a zároveň oveľa lepšie ako ten druhý. Nikto z tých dolu sa potom nahlas nespýtal, čo bude ďalej, každý čakal, že Jožo všetko vyrozpráva, hneď ako odídem. Pani starostová si vzala chlebík, zrejme aby utajila záujem o vec, a navidomoči chcela pri tom pôsobiť veľmi povznesene, ako inak. Ruku podložila podeň a s fajnovo zdvihnutým malíčkom z neho odhryzla hodný kus. Vajíčko jej ako na potvoru padlo do podloženej dlane a potom sa skotúľalo na zem. Ohla sa, zodvihla ho, ale žĺtok sa rozdrobil. Chvíľku váhala, ako z tejto chúlostivej situácie vyviaznuť, bočným pohľadom si overila, či ju niekto nepozoruje, a napokon so závideniahodnou sebaistotou žĺtok zašliapla.

Len jej muž sa celkom mimo predmetnej témy ozval:

– Jano, treba nám ísť skoliť toho diviaka, nech máme na klobásky, Vianoce sú tu, ani sa nenazdáš. Kedy máš čas?

A Jano bohorovne odvetil:

– Budúcu sobotu môžem.

Napochytro sme si s Jožom vymenili telefónne čísla a potom nás vyprevadil k bránke. Keď sme spolu s Janom zišli na cestu, obzrela som sa za ním – za domom mojich snov ešte raz. Iba vtedy som si všimla, že strecha v previsoch siaha až po koniec kamením vydláždeného vonkajšieho sedenia a za ním stojí letohrádok obrastený ružovými kríkmi. Nepamätala som si, že by tu bol aj pred hodinou.

– Že na diviaka, že kedy môžem... – šomral Jano, – si nemysli, že to ma volá na poľovačku ako kamaráta, nadháňať mu treba. Vtedy som mu dobrý, keď ide pytliačiť, ale pivo mi nikdy nezaplatí, si myslí, že je čosi viac ako ja, ale počkaj, aj na neho raz príde, veď budú voľby.

– Janko, ďakujem ti za pomoc, teraz už trafím, – skúsila som sa ho zbaviť.

Nie že by ma tento tragikomický človiečik unúval, lebo bol načisto zahľadený do seba alebo mal možno poruchu pozornosti, a keby som si nebodaj hoci špárala v nose, vôbec by to nespozoroval, ale chcela som už byť sama. Prejsť dedinou, poobzerať sa, možno hľadať v pamäti obrazy z dávnej minulosti, ale hlavne snívať o krásnej budúcnosti. A myslím, že keby bol moju narážku správne pochopil, zrejme by som zavolala Igorovi. Priam bytostne sa mi žiadalo to spraviť navzdory tomu, že som vedela, že nesmiem.

– Ale čože by si mi ďakovala, veď ja rád pomôžem. Si myslíš, že by sa Jožovi Pagáčovi len tak ľahko podarilo predať taký veľký dom? Veď tu niet roboty, tu je každý druhý na úrade práce, každý žije iba z ruky do úst. Ešte aj to Kovo, vieš, ten závod poza kopec Grígel, ešte aj ten prepúšťa. Aj mňa vyhodili, a to iba tri roky pred dôchodkom. Teraz musím chodiť na úrad práce a počkať, kým mi dajú penziu. Nevravím, že si nezarobím, lebo železo, to je moje, ale to som si vedel aj popri zamestnaní. Aj materiál som si z roboty vedel všelijako zadovážiť. Toto ma najviac serie. Všetky tie parádne brány po meste, to som ja pozváral. A koľkože si zapýtal, lapikurkár jeden? Dúfam, že si mu neobecala viac než stotisíc, lebo tu stojí trojizbový byt v paneláku, čo nedávno dostavali, iba dvadsaťpäťtisíc eur a nemusíš sa starať o nič, ani o drevo, ani o uhlie na zimu.

– Sa ešte uvidí, ďakujem, Jano, a teraz máš kam namierené? – pokúsila som sa ho znova zbaviť.

– Na oldomáš, veď hádam zaplatíš, keď mi toľko ďakuješ. A keď by sa predsa tak stalo, že budeš naša, Šomrákovčanka, ja ti budem vo veľa veciach užitočný, – vytušila som dvojzmysel, – okolo domu ti čo-to porobím, aj na medvedí cesnak ťa vezmem, lebo nič zdravšie neexistuje. Ja ho jem namiesto citróna a, chvalabohu, zdravý som ani repa.

Hučal a nič nedbal, že som nápadne spomalila, aj sa pristavila pri ktorejsi záhrade, i chrbtom sa k nemu obrátila. A tak som pochopila, že jeho kalkulácie siahali iba po mizerný osoh, aký by sa mu mohol naskytnúť popri mocnejších, než je on sám.

Pokojne som sa teda mohla oddávať vidinám o tom, ako sedím za dubovým stolom v pracovni svojho vysnívaného domu, hľadím na vŕbu pri potoku a píšem svoju knihu... o veľkej láske.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

1. Keby ľuďom nepanovali prachy, nebolo by právnikov