Dominika Dinušová

Láska v Casa Bonita

(ukážka)

Musíte byť stále opojení. V tom je všetko: to je jediná otázka. Aby ste necítili strašné bremeno času, čo vám drví ramená a skláňa vás k zemi, musíte sa bez ustania opíjať.

Charles Baudelaire

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Dominika Dinušová, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

www.marencin.sk marencin@marencin.sk

Jazyková úprava Monika Maťušová

Cover & Layout © Marenčin Media, s. r. o.

363. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-193-5 (brož.)

ISBN 978-80-8114-279-6 (ePub)

Je toto vari všetko?

1

Sedela opretá hlavou o stenu. Sedávala tak vždy, keď cítila únavu. Možno si neuvedomovala tento obranný mechanizmus tela. Zvyčajne sa spustil, keď jej hlava bola preťažená náporom rozpŕchnutých znepokojivých myšlienok. Sadla si šikmo na stoličku v kuchyni, jednu ruku oprela o stôl, vystrela ju, ani čo by čakala na neviditeľnú infúziu energie, a hlavu zložila na studenú bielu stenu. Prižmúrila oči a pozorovala tikot hodín zavesených na náprotivnej stene. Ako monotónne ručička odbíja každú sekundu. Ako monotónne plynie celý jej život, vtesnaný na jeden hárok papiera, ktorý pred chvíľou napísala. A to je vari všetko? Týchto pár riadkov strohých údajov, rokov, názvov inštitúcií, škôl, firiem... Nič viac? Len neutíchajúce tikanie hodín, čo ju dusí, no zároveň inšpiruje, organizuje, čo zadelilo jej bytie do priehľadných kolónok, v ktorých sa odohráva celá ľudská existencia. Schytila papier a rýchlo po ňom prebehla očami. Eva Farkašová, Somolického 12, Bratislava, zopár čísiel, 2000 – 2005 Univerzita Komenského, 2005 – 2007... a.s., 2008 – 2010... s.r.o., niečo ďalšie, jazykový kurz, pobyt v zahraničí, najazdené kilometre. Odložila papier na stôl. A toto je všetko? Jej celý život v hŕstke slov a čísiel. Životopis. To je ona. Len toto a nič viac. Toľko dní... Nemôže tomu uveriť. Veď je to len životopis, úradný list, ktorý sa byrokraticky založí do zložky v ďalšej spoločnosti, keď ju prijmú do nového zamestnania. Osobné údaje, týkajúce sa súkromia, ich predsa nezaujímajú. Prečo by aj? Rázne oddeľovať tieto sféry, teda súkromnú a verejnú, je napokon dobré. Nikoho nič do jej osobných záležitostí. Uspokojila sa s vedomím, že si ochráni svoje súkromie a mimovoľne obrátila papier, čo ležal na stole. A keby mala napísať takýto životopis osobných údajov, čo by asi napísala? Usporadúvala si myšlienky, všetky významné dátumy, kedy sa narodila, kedy začala chodiť s manželom, kedy sa vydala, kedy sa im narodil syn. Spisovala informácie, zoraďovala ich úhľadne pod seba. Dopísala. Zložila pero a ešte raz sa zamyslela, či predsa len na niečo nezabudla. Keď bola presvedčená, že obsahuje všetko potrebné, priložila dva papiere k sebe a začala ich porovnávať. Dopĺňala jedny údaje k druhým, aby dostala celistvý obraz. Jej život, rozhodený na dvoch hárkoch. A toto je vari všetko? Už nič viac? Môže sa celý jej život scvrknúť na zopár údajov? Veď sa napokon scvrkne, keď raz na pohrebe budú čítať pietny príhovor, spomenú všetky tieto veci, krátke správy zo života Evy Farkašovej. Ale ona sama sa predsa nemôže na svoje bytie takto pozerať.

2

Odbíjali tri hodiny popoludní. Sekundová ručička sa na okamih dotkla minútovej, už bolo pätnásť sekúnd po tretej. Nie, toto by svojím životom nenazvala. Je predsa ako tá sekundová ručička. Spočíva v krátkych dotykoch, stretnutiach, útržkových slovách, čo zanechajú stopy, vo vôňach, zvukoch, vzruchoch, ktoré nemožno zachytiť. Akoby sama bola nádobou, do ktorej sa okolitý svet vpisuje, do ktorej deti hádžu kamene, dospelí ju používajú a obchádzajú, opierajú sa o ňu, do ktorej zakaždým niečo preniká, no nepadnú všetky veci na dno. Nezostanú nehybne ležať, ale niektoré sú v tej nádobe ako vo vzduchoprázdne, lietajú, pomaly či rýchlo sa pohybujú, až raz narazia do jej steny – a to pocíti, to si uvedomí, to eviduje. Krátky záblesk, spomienka, zachvenie – mozaika vnemov, ktoré pozná len ona, ktoré denne prežíva, ktoré jej nastoľuje život. Aj toto je tá chvíľa. Sedí, nevedno koľko, a počúva hodiny, ako zrátavajú neúprosný čas.

Juraj leží na váľande naproti. Doteraz ho nevnímala, no zrazu, pri pomyslení na plynutie času, na plynutie života a všetkých vecí, čo ho utvárali, si všimla zmenu v črtách jeho tváre. Do tohto muža sa zamilovala a vydala sa zaňho. Toto je ten pravý. Prevalil sa nabok. Noviny, ktoré čítal, sa mu zošmykli na zem. Zmenil sa. Každý sa mení. Pod tými tikajúcimi hodinami vyznievala jeho postava tragicky. Spokojný úsmev, čo letmo preblesne v jeho tvári, pripomína spokojnosť novorodenca po kojení. Závoj blaženosti, čo sa prešiel cez krivky jeho úst, tam musel byť už od jeho detstva. Bude v ňom vždy. Náhodne sa podchvíľou objaví a zasa zmizne. Bol s ním, keď sa zoznámili, keď ju vzal na prvé rande, predtým než povedal v kostole „áno“. A bude tu, keď sa im narodí prvé vnúča, či keď bude umierať. Je ako jednotiaca línia, čo sceľuje zavalitú postavu, hrubý hlas a tučné červené líca muža spiaceho naproti. Esenciálny úsmev, do ktorého sa zamilovala, taký nežný a nevinný, sa teraz znova odohral. Jeden z kameňov vznášajúcich sa vo vzduchoprázdne nádoby.

Letné popoludnie, takmer prázdne. Žltá žiara na stenách, hlboký dych štyridsaťročného muža, tikot hodín, vôňa margarínu, z ktorého chcela upiecť koláč. Zvonku presakuje hukot áut. Trolejbusy a električky štartujú na zastávkach, ľudia križujú ulice. V ospanlivom popoludní kráčajú, ich kroky sa odrážajú od kamennej dlážky a o chvíľu ich budú pretínať detské pokriky, hlasy volajúce do diaľky, kolobežky a bicykle. Letné popoludnie, naplnené zvukmi všednosti. Ako by ho mohla vtesnať do jedného či druhého životopisu? Častice prachu sa zmietajú v slnečnej záplave. Hmýri ich Jurajov prerývaný dych, čo sa pomaly mení v chrapot. Nech len chrápe, pomyslí si. Aj ona by zaspala, no nechce sa jej. Bezzmyslovo sedí a dýcha – rovnaký vzduch, rovnaký hluk, rovnaké vône. Sú tak blízko a pritom cíti, že ich delí neprekonateľná diaľka. Nemožno mu to vyčítať. Azda ani nepostrehol, že v ich rodinnom šťastí sa ona niekedy ocitne mimo tento zlatý kruh. Akoby naň nazerala, chcela sa pripojiť. Zúčastní sa. Áno, zúčastní, no niekedy so skrytou pochybnosťou, nahlodávajúcou zdanie spokojnosti a nesúcou so sebou otázku: Je toto vari všetko? Koho sa to smie spýtať? Jeho? Raz to i skúsila, no povedal jej, že nie, že pôjdu zasa do Grécka na dovolenku, že videl už skvelé last minute ponuky na internete, že môžu ísť predtým s priateľmi na chatu, alebo stanovať. To by on rád, ale nútiť ju nemôže. Vie, že stanovačky neznáša, že neznesie ten zoschnutý pocit v ústach, čo ostatní hasia alkoholom, a životne potrebuje sprchu. Pritom tiež vie, že to preňho zrejme spraví. Že pôjde a dopraje mu aspoň dva dni, tak, ako on kvôli nej kupuje každoročne zájazdy do Stredomoria.

„A to je všetko?“ opýtala sa. Tu sa trošku zháčil. Uvidela pohnutie v jeho očiach, stuhli mu údy, akoby jeho telo prezrádzalo, na čo myslí a chcelo povedať: A to nestačí? Čo ešte chceš? Mózovci si zďaleka nemôžu dovoliť ísť k moru, splácajú hypotéku. Milan celé dni drie a naháňa sa, aby sa mohli vydať aspoň na výlet a ty si nespokojná s luxusnou dovolenkou v Grécku! Nepovedal to. Vedela, že si niečo podobné myslí, no nevyslovil ani jednu výčitku, ani jednu sťažnosť, ani náznak útoku.

„Myslím, že budeme mať pekné leto,“ odvetil.

„Nie, ty si ma nepochopil. Čo potom? Čo po lete?“

„Potom bude jeseň. Pôjdeš už konečne do práce, tak, ako to chceš, a potom budeme mať ďalšie dieťa a vnúčatá – a budeme odpočívať na dôchodku.“ Zasa sa mu mihol na tvári ten detský úsmev. Objal ju. Už sa teda nepýta. Strach zo sebectva a povinnosť voči mlčanlivosti jej bránia ďalej vyzvedať.

Všimla si lepšie obrysy bucľatých líc, čo sa odrážali v tieni. Je naozaj ako malé dieťa. Už pri deťoch môžeme pozorovať povahové črty, ktoré sa nezmenia. V tom najútlejšom veku dokážu odhaliť svoje sklony, no zároveň sa ich časom naučia ukrývať. A potom, kdesi uprostred veľkomesta, v malom trojizbovom byte, sa v tvári dospelého muža, na ktorého detstvo sa dávno zabudlo (okrem jeho matky, samozrejme) objaví malý, smejúci sa chlapec – bezstarostný, veselý, s náručou otvorenou pre celý svet.

Má ho rada. Už odkedy si vedľa nej sadol na výberovej prednáške, ho má, svojím spôsobom, rada. Vyžarovala z neho tajomná nevinnosť. Mnohé nechápal na prvý raz. Ale ak by to tak nebolo, asi by ani neskončili spolu. Keby sa jej toľko nevypytoval, keby si nepožičiaval poznámky, asi by zostal len miestom na mape Eviných stretnutí. Sedel ako prikovaný k drevenej sedačke. Vlasy sčesané do čela, veľké čierne rámy okuliarov a vojenský batoh, ktorý fasoval každoročne jeho brat. Našil si naň červenú hviezdu, ktorá vypovedala o rebelantstve, o takom druhu rebelantstva, ktoré by v zakríknutej dušičke mladého chlapca málokto hľadal. Byť komunistom na začiatku 21. storočia bolo naozaj rebéliou a mladý Juraj Farkaš chcel provokovať. Počúvali spolu rovnaké slová. Týždeň, čo týždeň, bez toho, aby im venovali väčšiu pozornosť. Tie slová odchádzali otvorenými oknami auly, pohltil ich šramot električiek, premávajúcich popri budove univerzity, hluk motorov áut či vietor, ktorý zakaždým okná privrel a desiatky študentov uzamkol vo vydýchanom priestore – v múzeu skamenelín: Aristotela, Platóna, Demokrita, Herakleita. Fosílie antiky na cintoríne učenosti moderného sveta – na univerzite. Herakleitos chcel vysušiť svoju dušu, a tak sa zahrabal do hnoja. Udusil sa a zomrel. To jediné im utkvelo v pamäti, ten nezastaviteľný záchvat smiechu, ktorý ich takmer stál kredity, no ktorý ich prvýkrát spojil. Museli odísť z prednáškovej sály. Zahľadený profesor, odriekavajúci grécke verše, na ktorých význam sa vzápätí pýtal, nadchýnajúc sa etymológiou starogréckych slov a predstava Herakleita v hnoji, ich nadobro oddelila od vákua školskej posluchárne. Zostali sami pred bronzovou (alebo skôr železnou – to nikdy neskúmali) sochou Komenského. S jeho vojenskou taškou, ozdobenou červenou hviezdou, a jej ilúziami o vzdelaní. Čo všetko ich vtedy vylúčilo z posluchárne, čo ich oddelilo od ostatných verne počúvajúcich grécke texty strácajúce sa na začiatku 21. storočia, unikajúce oblokmi, zanikajúce vo zvukoch živého sveta – a čo ich oddeľuje teraz?

3

Mala by už vstať a upiecť ten koláč. Poobede príde Milan Móza aj s deťmi. Tie si isto rady dajú. Keď im, samozrejme, nestihnú tí dvaja hltoši všetko zjesť. Toľko ohľadov, pokiaľ ide o úprimnosť a priamosť a toľká bezohľadnosť, pokiaľ ide o ríbezľovú bublaninu. Kým vstane, chvíľu to potrvá, potom však povyťahuje všetky potrebné ingrediencie na stôl, pripraví si mixér a olúpe do misky malé červené bobuľky. Šťava sa jej lepí na prsty. Mierne potlačí a vyzerá, akoby bola špinavá od krvi. O niekoľko mesiacov aj z jej malého syna bude ochotný drvič ovocia, bude sa rýpať v mazľavých hmotách, trhať rastlinky, či zabíjať hmyz a pitvať ho s neuveriteľnou vražednou vášňou vedca, ktorý zničí po ceste k poznaniu i samotný objekt poznávania. Bude sa z toho tešiť a oni budú okolo neho poskakovať, obdivovať ho, usmerňovať, aby správne rozvíjal svoj potenciál ľudského mláďaťa. Len keby už cupkal, keby sa tu už motal a vyplnil prázdnu izbu svojím smiechom, myslela si Eva. A moja mama najradšej spomína na moje detstvo na neplechy, ktoré som vyparatila, na prvé šibalské pohľady. Jeho ručičky budú pretvárať celú domácnosť, ktorá teraz spí. Zahľadela sa na svoje červené lepkavé prsty. Niekto trúbil pod oknom. Pozrela von a videla hlúčik ľudí, čo sa hrnul k prechodu. Zleteli sa ako mravce k steblu trávy. Ktovie, čo sa stalo – niekto odpadol, alebo ho prešlo auto, či dopravná nehoda? Všetečná pani Lauferová sa už istotne prediera pomedzi ten hlúčik, aby prenikla do tajov udalosti. Zreferuje jej všetko nevyhnutné. Vlastná skúsenosť by istotne nebola taká dôveryhodná ako slová tejto staršej dámy. Neoblomne sa postaví pred vchod ich paneláku, bude venčiť svojho bieleho chlpatého psa a s každým, kto prejde okolo, prehodí zopár veľkodušných viet. Nemá ju rada. Je vtieravá. Vycicia všetky informácie. Po piatich minútach rozhovoru má človek pocit, že do jej vráskavých a škvrnitých starých rúk vložil celý život. Pýta sa, na oplátku niečo prezradí zo života ďalších, ktorí prechádzajú okolo, no nikdy nehovorí o sebe. Cez zimu pripomína straku – v čiernom ošúchanom kabáte pochoduje okolo ich domu, akoby strážila jeho tajomstvá, jeho obyvateľov. Stavia informačný múr medzi nimi a tými druhými z čísla desať a štrnásť. Neprejde cez ňu nič, čoho by sa nedotkla, čo by neprezrela, neskontrolovala, neodobrila. Je ako strážny pes, hovorí Eva zakaždým, keď ju tam vidí takto postávať, vyhľadávajúc klebety. Sú jej potravou. Živia jej ducha, aby sa nenudila. Je už roky sama, čo iné než pletky ju môže lepšie nakŕmiť? Už o nej nebude tak škaredo hovoriť – zaprisaháva sa. Čo ak aj ona tak raz skončí? Ako opustená stará žena so špinavým podvraťákom, ktorý jediný ju bude všade sprevádzať. To nie! Zháčila sa a zavrela okno. Nech sa tam zgrupujú, nech len trúbia, kričia, utekajú, zhovárajú sa a klebetia. Neznáša psov – tie otvorené uslintané tlamy. A psa pani Lauferovej priam nenávidí. Isto to bude tým, že zdedil veľa vlastností po svojej majiteľke. Zašpinila kľučku na okne. Musí zobrať handru a rýchlo to utrieť, aby červeň nezaschla. Inak by to drhla hodiny a navyše, čo by Milan Móza vykladal doma Irene? Aká je špinavá gazdiná? Hneď to vyčistí. S posadnutosťou, priam neuroticky, schytila utierku a šúchala ňou po bielej kľučke plastového okna. Potom napravila záclonu a kvety na parapete. Hlúčik ľudí sa zväčšoval. Zastrela ho. Závojom akoby prikryla chaos na ulici. Stal sa len hmlistým obrazom, ako obrazovka televízie. Aj tam pozerá na osudy ľudí, na ich životy, ktoré sú sprostredkované otvorom v určitých rozmeroch. Aj tí von sú ako hrdinovia filmu, len namiesto televíznej obrazovky jej ich okamihy stretnutí sprostredkúva presklený výrez v stene. Postavila sa k stolu a pokračovala v príprave koláča. Juraj už pochrapkával hlasnejšie. Do misy nahádzala všetko potrebné, zapla mixér. V tom sa Juraj strhol, zamrmlal a otočil sa na druhú stranu. Keď ho vypla, uvedomila si opäť ten ostentatívny zvuk hodín. Vyliala hmotu na plech, zapla trúbu a utrela stôl. Zrazu pobehovala tu a tam po kuchyni – upratovala, schovávala múku, mlieko, vyhodila zvyšky z ríbezlí. Zopár z misy odobrala a dala ich na tanierik zvlášť. Malý David ich má rád s cukrom iba také holé, čerstvé, s kyslastou šťavou.

Rúra sa zatiaľ rozohriala, a tak tam vložila plech s tekutou hmotou. Ovocie pridá o chvíľu, o pár minút, aby nepadlo až naspodok, ale aby sa krásne na múčniku vynímalo. Celú jej myseľ zamestnávala príprava bublaniny. Vopred sa tešila na guľaté vysmiate tváre Milanových detí. Malý David a Klárka – tradiční spoločníci ich otca. Vlastne si už ani nepamätá, kedy by bol Milan prišiel na návštevu sám.

Koláč sa pomaly piekol. Cez presklené dvierka rúry sledovala, ako sa cesto v umelom svetle duje do výšky. Ďalšia obrazovka, napadlo jej. Ďalší otvor, ktorým nazerá na nedostupné. Nasadila si chňapku, otvorila rúru a začala do cesta vkladať malé červené bobuľky. Sypala ich postupne, ako keby vykonávala nejaký rituál. S posvätnou úctou zaklínala rukou nad horúcim vláčnym cestom a sfarbovala ho červenými škvrnami. Fascinovali ju. Iniciačná obradnosť, oči blčiace po poznaní, náboženská extáza, horúčosť... Posvätné chvíle. Zavrela rúru a chvela sa. Odložila misku do dresu a sadla si naspäť. Zaklonila hlavu a privrela oči. Údy jej ochabli, no vnútri tela cítila neutíchajúci dráždivý pulz, čo silnel a slabol bez toho, aby to ovplyvnila – a to ju vzrušovalo. Vzruchy otvárali nové horizonty, zabudnuté okamihy, uvrhnuté do bezodného sudu času. Veď to bolo len zopár sekúnd, minút, hodín, dní. Alebo ani to nie. Tú skúsenosť neohraničuje dátum, žiadna štruktúra vonkajšieho sveta, lež zvieracie mlčanie. Príroda. Áno, napadne jej príroda, keď jej skrsne v hlave meno María Navarra Valdéz.

4

María Navarra Valdéz. Znie to zvláštne. Vzdialene. Nie je to udalosť, aká by sa dala vystrihnúť z papiera, na ktorom je napísaný jej život. Nie je to hmatateľné, určité a jasné obdobie, ku ktorému by sa vracala. Je to iba stretnutie v určitom bode na úsečke, ktoré sa vkradlo do jedných prázdnin v detstve či rannej dospelosti. A predsa, keď sa teraz díva na kuchyňu, jej muža, náplň práce, bežné povinnosti – tá časť, do ktorej sa vpila María Navarra Valdéz, je svojou podstatou odstrihnutá. Je vzdialená. Tak, ako nemohla vtedy vysloviť ani jedno počuté slovo, tak ani teraz nedokáže artikulovať jedinú spomienku na tú ženu. Bytie človeka sa odohráva v slovách, v hovorení. Ako veľmi obmedzujú prežitok, no ako zároveň udupáva, keď vás nepočujú, keď hovoríte a nik nepočúva, buď nechce, alebo nerozumie. A ju vtedy od celého sveta delila neprekonateľná jazyková bariéra.

„Mladí ľudia sú veselí, zhovorčiví, nebudeš mať problém zabývať sa tam. Nájdeš si kamarátky a ani sa nenazdáš a budeš hovoriť. Teta Marta ti pomôže, uvidíš,“ hovorila jej mama za prítomnosti jednej z početných návštev u nich doma.

„Len si musí dávať pozor. Svet je teraz nebezpečný. Už to nie je ako kedysi,“ povedala tá ďalšia osoba, ktorá v ich obývačke pila kávu z porcelánových šálok (na tie jej mama trpela, starala sa o ne viac ako o čokoľvek iné) a chrumkala keksy. Kto to len bol? Už nevie. Splynul s otvoreným vekom kufra, so zopár letnými handrami a žltočerveným obalom učebnice španielskeho jazyka, v ktorej práve Evina mama listovala.

„Jazyky sú dnes veľmi dôležité. My sme takú možnosť nemali. Ako dobre, že sa tá Martuška vydala von. Tvoji spolužiaci si nemôžu dovoliť prázdniny v Granade. Ani nevedia, kde to je.“ Usrkla z kávy aristokratickým spôsobom. Pridržala podšálku dvoma prstami, ktorými sa iba jemne, čo najmenej dotýkala šálky, aby ju, samozrejme, čo najmenej zamazala a aby sa, keď ju položí opäť na stôl, leskla a vrhala glazúrové svetlá na celú miestnosť. Priložila ju k ústam, upila si malinký hlt a postavila ju pred seba. Azda ani nepila kávu pre jej chuť, ako pre tie porcelánové šálky, pre ten obrad – vyzdvihovanie, nakláňanie, ukladanie, čistenie – ako v kostole náboženské obrady, aj mama mávala svoje vlastné ceremónie. Jej mama a trblietajúce sa ružové porcelánové šálky. Na nich výjav ženy s výraznými kučerami, zakrývajúcimi takmer polovicu tváre zo slávneho Muchovho obrazu. Položila šálku s podšálkou, znova uchopila knihu a podala ju Eve. Akoby jej zverila misál, posvätné poslanie alebo domácu úlohu.

5

Mala len pätnásť rokov. Nič ju neoddeľovalo od okolitého sveta viac, ako tá neschopnosť prehovoriť a porozumieť. Akoby to boli dva brehy rieky, v ktorej sa topí a jedným brehom je prehovor a druhým porozumenie a ona vie, že sa nemôže zachytiť ani o jeden z nich. Cítila sa absolútne vylúčená zo všetkého, čo sa dialo naokolo – z kaviarní, kde sa stretávali skupinky jej rovesníkov, od hlúčikov ľudí na ulici, turistických skupín, gitaristov posedávajúcich na múrikoch – to všetko sa jej odcudzilo iba preto, že nevedela nájsť spojenie, nevedela vysloviť slovo, ktoré by bolo počuté. Zostávala denne s tisíckami nevypovedaných slabík vo vnútri. Reč je ako symbolická sústava. Jedna z tých nevyhnutných ústrojenstiev, bez ktorých by sme neprežili. Spoločenské zviera. Vtedy nepoznala Aristotela. To až na tých prednáškach, kde jej svojimi poznámkami kontroval Juraj. No už dávno predtým objavila krutý význam tej definície človeka. Ani sa nad tým nestihla zamyslieť. No vtedy, keď sa unudená, odtrhnutá od vecí, ktoré milovala, ktoré utvárali každý jej deň, ocitla medzi neznámymi indivíduami, čo si ju nevšímali, trpko pociťovala samotu. Pobyt v cudzine na krásnom mieste, ktorý by jej mohli spolužiaci závidieť, sa stal skúsenosťou vydedenia, odlúčenia, mlčania.

Vždy ráno sa prebudilo mesto majákom sanitky, dopĺňajúcej spev vtákov v korunách stromov obrovskej mestskej záhrady. Nasledovali klopkajúce topánky, čo sa ozývali spoza múrov, pekné ženy v letných bavlnených šatách, páni v ľahkých ľanových oblekoch, križujúci ulicu za vysokou kovanou bránou Casa Bonita. Tak sa volala veľká hacienda s bielymi stenami a vysokými tmavohnedými oknami s drevenými okenicami, kde žila jej teta s mužom a starou pribratou slúžkou. Dom so záhradou sa nachádzal takmer na konci mesta, blízko vysušených hôr s kaktusmi a luxusným hotelom pre turistov, ktorým poloha na okraji vyhovovala pre blízkosť diaľnice. Casa Bonita otvárala nové horizonty spustnutej krajiny. Nádherná rozľahlá záhrada ukazovala možnosti vyprahnutej zeme, ktoré by nikto nepredpokladal. Aj keď Evu od začiatku uchvátila kontrastnosť Casa Bonita a okolitých suchých plání, po prvých prechádzkach mestom jej táto honosná vila pripadala úplne príznačná pre kraj, v ktorom sa nechtiac ocitla.

Od vysokých klenutých stien, masívneho ťažkého nábytku a mozaikových kachličiek, ktoré lemovali steny nielen v kúpeľni, ale nachádzali sa v celom dome, sa ozýval len prenikavý hlas jej tety. Neustále ju zahŕňala otázkami, čo robí, čo bude robiť a komentovala jej oblečenie. Teta Marta bola dobrá, ale nevedela pochopiť inak zmýšľajúce dospievajúce dievča. Myslela, že jej sen musia zdieľať všetci ostatní. A ona sny a potreby týchto ostatných prehliadala s uštipačnými poznámkami.

„Choď sa prejsť!“

„A čo si stále doma?“ mrzuto opakovala rovnaké otázky.

„Ty ani nie si ako ostatní tvoji rovesníci,“ konštatovala. „Druhí by sa túlali mestom a ty tu iba celý deň sedíš a ponevieraš sa po izbách. Tu máš nejaké peniaze, choď sa zabaviť.“

A inokedy zasa hovorila: „Ty si zvláštne dievča. Ja v tvojom veku som sa takto neostýchala. Keby áno, sotva by som si dnes žila takto. Bež stretnúť svojho príncipe azul!“

„Výrazom“ príncipe azul označovali Španieli akéhosi vysnívaného princa na bielom koni. „Bež stretnúť svojho Rodriga!“

To boli jediné vety, ktorým rozumela. Strčila jej do vrecka peniaze, aby išla von. Nikdy ju však nesprevádzala.

„Keď ja sa tam nudím... “ Lepšiu odpoveď si nevedela vymyslieť.

„Unudení mladí ľudia je to najzúfalejšie, čo možno vidieť. Ako sa môžeš nudiť v Granade? Choď nakupovať, alebo si zájdi k moru, sú to len dve hodinky autobusom. Koľko takých ako ty tam v tomto čase je. Veru nie si po nás. Myslela som, že si viac do sveta. Tvoja mama a ja sme sa nikdy nezdráhali. Mali sme nápadníkov, na každý prst zopár, pekne sme sa obliekali – a to sme ani zďaleka nemali také možnosti ako máš dnes ty. Kupovali sme si látky a navrhovali šaty samé. Kdeže... U nás pred osemdesiatym deviatym neboli také obchody ako tu.“

„Choď!“

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Je toto vari všetko?

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Na návšteve

Vamos. Poďme.

Čo čakáš od zeme, ktorá neexistuje?