Svetlana Žuchová

Obrazy zo života M

(ukážka)

Tchovimu

„One life. Live it well.“

Holmes Place Praha

Kniha vyšla s finančnou podporou Ministerstva kultúry SR

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Svetlana Žuchová 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Pavlína Morháčová, 2013

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Viktor Suchý

380. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-184-3 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-317-5 (ePub)

Nočná práca

V nemocnici sa nespí a nebdie podľa slnka. Tak, ako sa v nemocnici v noci nespí, smie sa v nemocnici spať cez deň. Nikto sa nečuduje, keď poviem, že si na chvíľu ľahnem. Všetci si na chvíľu líhame. Zavriem dvere a zhasnem svetlo. Nie sú ešte ani štyri hodiny, ale vonku je zamračené, a tak je skoro tma. Prikryjem gauč bielou dekou, ktorou sa prikrývam len ja. Na gauč si líha ktokoľvek, kto si na chvíľu ľahne, alebo kto tu v noci spí. Nedbáme na to a spávame v spoločných perinách, ktoré sú teraz zrolované v odkladacom priestore pod gaučom. Spávam bez vankúša, ale vankúš si niekedy kladiem za chrbát, keď na gauči čítam a chrbtom sa opieram o stenu. Vtedy si vankúš vložím za chrbát a niekedy z neho cítim vône iných ľudí. Keď si niekedy večer líham na tento gauč do erárnych perín, nedbám na stopy, ktoré na nich zanechali kolegovia. Som vždy veľmi unavená a ľahla by som si kamkoľvek. Ako pri dlhých cestách autobusmi medzinárodných liniek, keď si niektorí cestujúci líhajú do uličiek medzi sedadlami. Alebo na letisku, keď ľudia vyčerpaní časovými posunmi a suchým vzduchom na palubách lietadiel polihujú na podlahe odletových hál. Ospalosť je niekedy taká nástojčivá, že ľudia odložia hygienické návyky a ľahnú si, kdekoľvek je práve miesto.

Časom som sa ale predsa len naučila niekoľko pravidiel. Na rozdiel od interkontinentálneho letu nie je nočná služba výnimočná situácia. Keď nás bolo na oddelení málo, slúžili sme aj každý tretí deň. V prvých službách som sa správala ako pes, ktorý si ľahne kdekoľvek. Vraj skôr, ako si pes ľahne, niekoľkokrát sa otočí. Vraj je to pozostatok z čias v stepi, keď si musel pred ľahnutím pripraviť miesto vo vysokej tráve. V prvých službách som na podlahu miestnosti rozprestrela spací vak a ľahla si naň prikrytá dekou. Niekedy som si líhala oblečená, aby som nestrácala čas, ak v noci zazvoní telefón. Ráno som ležovisko neodkladala, aby som si naň mohla líhať aj cez deň. Nesprchovala som sa, len som si nad umývadlom na ženských záchodoch umyla zuby a opláchla tvár. Som zvyknutá si často umývať vlasy a v deň po službe som sa cítila špinavá. Neumyté vlasy boli na pohmat nepoddajné. Pani upratovačka, ktorá nám každé ráno chodí utierať dlážku, zrolovala môj spací vak aj s dekou do kúta miestnosti a zospodu bolo na čiernom umelom materiáli vidieť prach a vlasy zo zeme. Zdvihla šálku s nedopitým čajom, ktorá bola ešte od večera na zemi pri mojom ležovisku, a postavila ju aj so zvyškom studeného čaju a čajovým vrecúškom na stôl. Čajové vrecúško z čaju nikdy nevyberám, aby bol silnejší. Hoci ma ľudia upozorňujú, že do čaju sa potom vylúhujú aj triesloviny, vyskúšala som, že zelený čaj je povzbudzujúcejší, ak v ňom vrecúško ostane.

Keď som takto slúžila aj niekoľkokrát do týždňa, bola som každý deň buď po službe alebo pred ňou. Buď špinavá a nevyspatá, alebo opatrná, aby som sa dobre vyspala na zajtrajšok. Všetko som plánovala podľa toho, či slúžim, budem po službe, alebo pred službou.

Preto som si stanovila pravidlá, aby sa zo služieb stala súčasť života a nenarúšali tok času. Z nepravidelnosti sa musela stať súčasť vzorky. Vybavila som si, že v službe môžem spávať v miestnosti s gaučom. Vždy ma prekvapovalo, že aj psy chápu, že ležať na vyvýšenom mieste je lepšie ako ležať na zemi. Psom by to predsa mohlo byť jedno, sú zvyknuté líhať si na trávu stepí. Psy predsa prirodzene nesedia na stoličkách a nekladú veci na stôl, ich život sa odohráva na zemi. A predsa aj pes, ktorý žije v byte, uprednostňuje ležanie v kresle alebo na gauči. Hoci má na zemi mäkké ležovisko, aj pes chápe, že lepšie je ležať na vyvýšenom mieste ako v pelechu na zemi. Vraj je to pradávny biologický archetyp, že vyššie je lepšie ako nižšie. Preto som si vybavila, že slúžiť smiem v miestnosti, v ktorej je posteľ. Hoci spací vak bol mäkký a teplý, vstávať z postele je menej únavné ako vstávať zo zeme.

Druhé pravidlo, ktoré starostlivo dodržiavam, je každodenné sprchovanie. Ráno si radšej privstanem, hoci v službe sa niekedy počíta každá minúta spánku. Napriek tomu sa radšej budím o chvíľu skôr, vezmem telefón i uterák a odomknem sprchy, ktoré sú na chodbe. Z miestnosti, v ktorej spím, prechádzam chodbou len v teplákoch a bosá a niekedy stretnem kolegov, ktorí ráno prichádzajú do práce. Ale v nemocnici sa tomu nikto nečuduje. Sme zvyknutí vidieť sa s odtlačkom vankúša na líci alebo v bielych papučiach na bosých nohách. V sprche za sebou zamknem, lebo sprchy slúžia všetkým, ktorí ráno vstávajú po službe. Osprchujem sa ako každý deň. Dbám na to, aby som žiadny úkon nevynechala a celý deň mi potom nechýbal. Oholím si nohy, umyjem vlasy šampónom aj kondicionérom, usuším sa a použijem deodorant. Zvykla som si nosiť do služby šaty na prezlečenie. To je ďalšia vec. Do služieb chodím v nohaviciach, ktoré sa dajú v noci rýchlo obliecť, ale po službe si niekedy oblečiem pančuchy a sukňu. Začína sa nový deň, som osprchovaná a mám na sebe nové oblečenie. Nemaľujem sa, ale keby som sa maľovala, urobila by som tak.

Dodržiavanie týchto pravidiel mi veľmi pomohlo. Uvedomila som si, že sú prvoradé a treba na ne starostlivo dbať. Niekedy, keď je služba zlá a takmer celú noc nespím, zvažujem, že sa ráno neosprchujem. Predsa sa však vždy prinútim a venujem chvíľu rannému rituálu. Doteraz som mala šťastie, a kým som v sprche, telefón nikdy nezvonil. Telefón musím mať v službe vždy so sebou a za každých okolností ho musím zdvihnúť. Pri sprchovaní sa vždy ponáhľam a odhadujem, v ktorej chvíli by bolo zvonenie telefónu najhoršie. Najhoršie by bolo, keby telefón zazvonil, keď mám na vlasoch šampón, lebo s penou na hlave by som nemohla zo sprchy vybehnúť. Doteraz sa to však nikdy nestalo, vždy som mala dosť času spláchnuť z tela a vlasov penu, vysušiť sa, ba aj obliecť. To však neznamená, že sa to raz nestane a nebudem musieť improvizovať. Kúpila som si aj malý fén, aby som si vlasy mohla vysušiť. S mokrými vlasmi som už raz utekala na ambulanciu, ale to až tak neprekáža. V nemocnici je teplo, kúrenie je pustené na najvyšší stupeň.

V službách som dlho nemohla vôbec jesť. Nočné služby sú najlepšia redukčná diéta. Po službe som vždy schudla aspoň o kilo. Na druhý deň sa mi však krútila hlava a bola som ospalá nielen z nedostatku spánku, ale aj z hladu. Keď som vstala od stola, zahmlilo sa mi pred očami a musela som sa rýchlo predkloniť, aby som získala rovnováhu. Keď som predsa len jedla, bolo to najmä pečivo, niekedy rožky, niekedy lekvárové taštičky alebo buchty balené po šiestich. Jedla som v čudných časoch, ktoré neboli určené na jedlo, niekedy aj v noci, keď ma zobudilo zvonenie telefónu. Obliekla som sa a skôr, ako som odbehla na ambulanciu, som si odhryzla z koláča. Potom som začala dbať na to, aby som obedovala, olovrantovala a večerala. Napomínam sa, aby som v čase obeda pred službou šla aspoň do jedálne na teplé jedlo a večer si niekedy objednám pizzu. Keď má Oto čas, príde za mnou a prinesie jedlo z čínskeho bufetu. Prinesie aj fľašu vody, aby som okrem zeleného čaju pila aj iné tekutiny. Mám na stole fľašu minerálky a pripomínam si, že musím dodržiavať pitný režim.

Tieto pravidlá starostlivo dodržiavam ako starnúci človek, ktorý ide každé popoludnie na zdravotnú prechádzku. Dôležité je ísť bez ohľadu na počasie, podľa hesla, že niet zlého počasia, existuje len zlé oblečenie. V daždi si treba vziať dáždnik a v zime ušianku, dôležité je ísť. Keď mama žila sama, zapísala sa na univerzitu tretieho veku a na prednášky chodila aj vtedy, keď ju téma práve nezaujímala. Stačí si raz o niečo dlhšie poležať, a z výnimky sa stane zhubné pravidlo.

Dlho som mala aj pravidlo, že nespím cez deň. Cez deň sa bdie a v noci sa spí, ináč človek nevie, či má spať alebo bdieť. Po celonočnej ceste autobusom je lepšie byť celý deň ako mátoha a vyčkať do večera. Toto pravidlo som ale v dlhých víkendových službách opustila. V nemocnici sa nebdie a nespí podľa slnka, a keď som sa ani nasledujúcu noc nemohla vyspať, naučila som sa líhať si aj cez deň. Vo víkendovej službe treba využiť na spánok každú chvíľu. Zavrieť dvere, zhasnúť svetlo, telefón položiť k hlave a na chvíľu si ľahnúť.

Takto sa nočné služby aj dni po službách začlenili do každodennosti. Stali sa súčasťou tkaniny. Tkanina je síce občas na pohmat drsná, ale aspoň v nej nie sú diery a uzly. Čomu sa však vyhnúť nedá, je únava. Aj únava je súčasťou bežného života a tak, ako vraj Eskimáci majú mnohé slová na pomenovanie rôznych druhov bielej, naučila som sa rozlišovať rôzne formy únavy. Nie len únavu z telesnej námahy a únavu z rozmýšľania. Únava je niekedy skôr telesný pocit. Potia sa mi dlane a cítim, ako mi bije srdce. Aj keď sa ráno osprchujem a prezlečiem do čistého, cítim sa špinavá a niekedy ma bolia svaly aj koža. Niekedy som unavená tým spôsobom, že ma pri pohľade do strán bolia okohybné svaly. Niekedy sa únava prejavuje neutíšiteľným hladom, niekedy mám pocit, akoby som mala v žalúdku piesok. Niekedy sa nesústredím, ale niekedy sa mi od únavy naopak premýšľa ľahko. Niekedy podupávam nohou, chodím z miesta na miesto, niekedy mi všetko prekáža a všetko ma dráždi. Cestou na zastávku autobusu mi prekážajú ľudia, ktorí celkom každodenne kráčajú predo mnou. Nikto sa mi nepletie pod nohy, mám okolo seba dosť miesta, môžem zrýchliť krok. Napriek tomu by som najradšej do každého narážala a odstrkovala každého z cesty. Hreším a používam silné slová. Najlepšia je únava, ktorá je ako neprekonateľná ospalosť. Teda táto únava je najlepšia, keď mám možnosť spať. Trvalo mi dlho, kým som objavila jednoduchú zákonitosť, že na hlad je najlepšie jedlo a na únavu spánok. Dlho som sa snažila zaháňať únavu pohybom, sústredením, jedlom alebo kávou. Chvíľu fungoval zelený čaj. Potom som zistila, že spánok je proti únave najúčinnejší prostriedok. Takáto únava je na nočných službách to najkrajšie. Skoro by som povedala, že okrem peňazí slúžim nočné služby predovšetkým pre túto únavu. Keď si potom konečne ľahnem, zavriem oči a jediné, na čom záleží, je spánok. Všetko ostatné zmizne, nič nie je dôležité. Hádam by som zaspala, aj keby okolo mňa horelo, hoci – samozrejme – nikdy nehorí.

Okrem únavy je na nočných službách príjemná intimita, ktorá sa spája s nočnou prácou. Väčšmi ju cítim v zime, keď sa skoro stmieva. V lete na ňu treba čakať do zotmenia, ale potom je rovnaká. Na oddeleniach sa rozsvieti, ale chodby nemocnice sú tmavé. Väčšinu dvier zamknú a všade sa dá dostať len s kľúčom. V niektorých miestnostiach je ticho pustené rádio a na počítačoch sa niekedy pozerajú filmy. Každý máme svoje úlohy, ktoré plníme v súhre výrobnej linky, kde každý pozná svoj drobný pohyb, ale reťazením pohybov vzniká pekný výrobok. Dovidenia, zdravíme sa navzájom, lebo vieme, že sa v tú noc ešte uvidíme.

Niektorí veria povere, že zaželať si pokojnú službu prináša smolu a prácu v noci. Nič vám nebudem priať, hovoria niektorí so vševedúcim úsmevom. Niekedy si pripomenieme, že je spln, námraza, štátny sviatok. Všetko môže ovplyvniť, koľkokrát sa v noci stretneme, hoci každá nočná služba je ako lotéria a nedá sa predvídať.

Som ranný typ. Škovránok, nie sova. Kým som neslúžila, vstávala som svieža skoro ráno. Budievala som sa s očakávaním, v podstate s radosťou z nového dňa. Málokedy som potrebovala budík. Pravdaže sa mi občas nechcelo vstávať, ale ľahko som sa prekonala a nočná ospalosť sa rýchlo rozplynula v denných činnostiach. Keď teraz niekoľko dní neslúžim, postupne sa vrátim k svojmu prirodzenému rytmu. Oto je, naopak, nočný vták, typická sova. Líha si nadránom a ráno by spal až do poludnia. Ale moja citlivosť na dennú dobu sa nočnými službami celkom zotrela. Vždy som spávala dobre, nespavosť som nepoznala. A teraz zaspím kedykoľvek, v medzerách medzi úlohami a činnosťami. Spánok je prestávka v bdení, bdenie je prestávka v spánku. Budievam sa v rôznych denných dobách, vo svetle aj v tme. Niekedy si aj cez deň v práci na chvíľu ľahnem. Zavriem dvere, zhasnem svetlo a gauč prikryjem bielou dekou, pretože cez deň som citlivejšia a chcem ležať na svojom. Ľahnem si oblečená a v priebehu chvíľky spím. Mám talent na spánok. Niekedy sa mi okamžite sníva živý sen. Môj mozog musí doháňať tvrdý spánok, spím teda intenzívne. Potom sa budím na zvonenie telefónu, alebo na klopanie na dvere, keď ma kolegyňa upozorňuje, že je čas vrátiť sa do práce. Budím sa rýchlo a niekedy hneď neviem, kde som. Spávam v rôznych miestnostiach, s rôzne usporiadaným nábytkom a pri rôznych príležitostiach a chvíľu trvá, kým sa zorientujem. Obúvam sa, češem a pozerám do zrkadla. Niekedy mám na tvári odtlačenú prikrývku, na ktorej som ležala. Na prvý pohľad je vidieť, že som spala. Odtlačky ostávajú na tvári dlho, nedajú sa zmyť. Podávam komusi ruku a niečo hovorím, kým mám na lícach odtlačky prikrývky. Kolegyňa sa na mňa sprisahanecky usmieva a potichu sa ma pýta, či mi má urobiť kávu. Verí na vitamíny a pýta sa, či nechcem béčko alebo horčík. Vždy jej poviem, že radšej kokaín. Je to taký náš vtip.

V nočných službách a v dňoch po nich zaniká rozdiel medzi ránom a večerom. Až keď niekoľko dní neslúžim, začnem znovu objavovať vlastnosti každej časti dňa. Dokonca si ich teraz všímam väčšmi ako predtým, keď boli samozrejmé. Dokážem si uvedomovať atmosféru rán, ktorá sa vlieva do predpoludnia a vrcholí poludním. Vnímam, ako deň popoludní klesá k dlhej cieľovej rovine, keď sa väčšina ľudí vracia domov z práce. A ako sa mení sila svetla a tma spomaľuje svet. Kedysi tma svet zrýchľovala. V tme často pôsobil alkohol a nikotín, v tme sa uzatvárali najdôležitejšie zmluvy, najrýchlejšie sme kráčali z miesta na miesto, aby sme do svitania všetko stihli. Teraz sa usilujem všetko stihnúť do zotmenia, lebo si cením večery, keď si smiem po zotmení ľahnúť. Niekedy ležím a nechcem spať, aby som si vychutnala večer a noc. V mojej mysli sa večer mení na noc o desiatej. Väčšinou sa snažím bdieť, ale zaspím a noc zmeškám. Oto si líha až oveľa neskôr. Niekedy sa zobudím, keď vyjde z kúpeľne a zoblieka sa pri posteli. Pozriem sa na mobil, ktorý si na noc nechávam na nočnom stolíku, a vidím, že sú dve hodiny ráno. Niekedy mám chuť vstať a tváriť sa, že je už deň. Ale naučila som sa vážiť si spánok a väčšinou hneď zase zaspím. To je ďalšia vec, ktorú mám na nočných službách rada. Naučila som sa všímať si členenie dňa. Rovnako, ako ma moja záhrada na balkóne učí všímať si opäť ročné obdobia. Lebo najväčšiu radosť mi toto leto robí moja zeleninová záhrada.

Pohyb

Včera večer sme si išli s Otom zabehať. Kúpili sme si nové topánky. Majú veľmi tenkú podrážku. Je to nový trend v bežeckej obuvi. Akoby bežec bežal bosý. Najlepšie je vraj behať úplne naboso. Pri behu po štrku z toho však môžu bolieť chodidlá. Okrem toho môže človek stúpiť na niečo ostré a poraniť si nohu. My s Otom však beháme na bežiacom páse vo fitcentre. Tam, kde bývame, by sme museli behať okolo bloku domov alebo popri frekventovanej ceste. Preto chodíme radšej do fitcentra a beháme na páse, kde si môžeme navyše nastaviť rýchlosť aj zmerať zabehnutú vzdialenosť. Keď sme sa dočítali o behaní naboso, skúšali sme behať bosí, alebo len vo froté ponožkách. Veď guma bežiaceho pásu je hladká, môžeme si byť istí, že nestúpime na nič nebezpečné. Už po chvíli nás však začali páliť chodidlá a po čase sa na nich vytvorili pľuzgiere. Najprv sme si hovorili, že bolesť chodidiel patrí k veci a že treba len vydržať. Predpokladali sme, že je to náš nezvyk, koža musí na miestach, kde sa dostáva do kontaktu so zemou, zhrubnúť, a možno nám aj musia zosilnieť niektoré svaly. Ale už po niekoľkých minútach behu bola pálčivá bolesť pri každom kroku taká silná, že sme dobehli len s vypätím všetkých síl a po behu sme ledva mohli chodiť. Keď sme si zobliekli ponožky, na spodnej strane chodidiel sme mali ploché pľuzgiere. Preto sme sa nakoniec rozhodli kúpiť si tento nový druh bežeckých topánok. Ich podrážka je taká tenká, že len chráni nohu pred poranením, ale pri behu sa zapájajú rovnaké svaly, akoby bežec bežal naboso. Topánky majú päť prstov, ako rukavice na nohy. Dosť ťažko sa obúvajú a prezúvanie nám trvá dlhšie ako do bežných tenisiek. Niektorí bežci ich nosia bez ponožiek, ale nechceli sme ich prepotiť, preto si do nich obúvame rovnaké päťprsté ponožky. Pri behu v takýchto topánkach sa vraj trénujú iné, dovtedy nepoužívané svaly lýtok a stehien a spevňuje sa klenba. Bežcovi sa vraj môže zmenšiť noha a začne si kupovať menšie topánky. Nohy sa nám síce zatiaľ nezmenšili, ale lýtka nás po behu bolia väčšmi. Ja som si kúpila modré, Oto čierne. A včera sme ich boli vyskúšať. Vyvetrala som si pri behu hlavu a už som nemusela myslieť na mamu.

Behať som začala niekedy potom, čo zomrela mama. Dovtedy som často plávala. Plávala som v dvojdielnych plavkách a nosila som plavecké okuliare, ale aj tak som mávala oči červené od chlóru. A ešte dlho po plávaní som mala okolo očí odtlačky okuliarov. Na plavárni som si nesušila vlasy a často som chodila s mokrou hlavou. Keď som cestovala na víkendy za mamou do Bratislavy, trávila som na plavárni väčšinu dňa. Chvíľu som plávala, potom som si sadla na tribúnu k bazénu a čítala si. Keď sa oteplilo, rozprestierala som si uterák na kachličkách terasy pri bazéne a sedávala som tam. Niekedy ešte pofukoval vetrík a musela som si cez plecia prehodiť tričko, ale kachličky bývali neskôr teplé od slnka. Keď som si ľahla na chrbát, aj cez uterák ma zohrievali. Z druhej strany bazéna patril k plavárni kúsok trávnika a niektorí ľudia si rozkladali deky a uteráky na tráve. Ale kým som na plaváreň prišla, bol trávnik väčšinou už plný ľudí, takže som našla miesto len na terase. Pri bazéne otvorili aj bufet, v ktorom som si na obed kupovala vyprážaný syr s opekanými zemiakmi alebo zákusok a kávu z automatu. Aj v práci si kupujem kávu z automatu. Mohla by som si robiť kávu do svojej šálky ako väčšina kolegýň, ale mne sladká káva z automatu chutí. Na plavárni som vždy zaplávala desať bazénov, a potom si sadla na uterák a čítala som si. Zaplávať desať bazénov znamenalo preplávať desaťkrát tam a späť, takže som vlastne zaplávala dvadsaťkrát celú dĺžku päťdesiatmetrového bazéna. Po zaplávanom kilometri som sa vždy predklonila, aby som si pretiahla svaly na stehnách. Špičkami prstov som sa dotkla zeme a chvíľu som cítila napätie na zadnej strane nôh. Potom som sa postavila chrbtom k stene a hornou polovicou tela som sa k stene otočila tvárou, aby som si pretiahla chrbát, najprv napravo, potom naľavo. Keď som vychádzala z bazéna, postavila som sa na jednu priečku hliníkového rebríka celkom na špičky prstov a celú váhu tela som spustila na päty, aby som pocítila napätie v lýtkach. Vo Viedni som nikdy nechodila plávať a v sobotu po celom týždni a po ceste vlakom som mávala svaly stuhnuté a boľavé. Ale po prvom preplávanom kilometri a po takomto krátkom cvičení napätie povolilo a cítila som sa pružná a ohybná. Na uteráku som si tiež niekedy sadla s nohami vystretými pred sebou a hlavu som priložila až celkom ku kolenám. Nikdy som príliš nešportovala, ale som ohybná a nebolo to pre mňa ťažké. Potom som čítala ležiac na bruchu, až kým ma nerozbolel chrbát. Zase som išla plávať, alebo som si v bufete kúpila jedlo.

Mobil som si vtedy nikdy nenechávala zamknutý v skrinke, ale nosila som ho so sebou k bazénu. Párkrát za deň som poslala mame esemesku a chvíľu som čakala, či odpovie. Okolo obeda som mame aj zavolala. Niekedy síce nezdvihla, ale vedela som, že keby sa niečo dialo, z nemocnice by zavolali. Kým som plávala, nechávala som si telefón prikrytý uterákom na brehu bazéna a pri plávaní som sa snažila občas sa pozrieť, či je ešte tam. Možno som mala len šťastie, ale telefón mi nikdy nikto neukradol, ani z nemocnice mi na plaváreň nikdy nevolali. Niekedy okolo tretej som z plavárne odišla a znovu išla navštíviť mamu. Do nemocnice som prichádzala ešte s vlhkými vlasmi a s odtlačkami okuliarov okolo očí. Vy ste boli zase plávať, vítali ma sestričky pri vchode na oddelenie. Mama si to už vtedy nevšímala, hoci kedysi by iste nezabudla pripomenúť, že je zima a prechladnem. Ty chodíš takto s mokrou hlavou, povedala by. Sestričky si o mňa nerobili starosti. Iste si mysleli, že som mladá a plná síl, prečo by som nechodila s mokrými vlasmi. Už ma poznali, takže mi len kývli, aby som šla rovno na maminu izbu. Nemusela som sa pri nich pristaviť a nahlásiť sa. Na oddelení, kde mama ležala, bola väčšina ťažko chorých pacientov hospitalizovaná dlho a sestričky poznali takmer všetkých príbuzných. Popoludní roznášali pacientom kávu a vždy sa spýtali, či majú naliať aj mne. Bola to instantná káva bez kofeínu, dostala som malú červenú šálku a do kávy som si naliala aj trochu mlieka. Chodila som za mamou ako do cukrárne. Príbuzní vchádzali a vychádzali z izieb, niektorí na chvíľu otvárali okná, ale ozaj len na chvíľu, aby sa vyvetralo, ale nebola zima. Ku koncu bola mama na izbe sama, ale keď ju prijali, ležala na vedľajšej posteli staršia pani. Pod kľúčnou kosťou mala do tela zavedený port, takže jej spod nočnej košele vychádzala priesvitná hadička. Bola napojená na malý prístroj, ktorý do portu v pravidelných intervaloch dávkoval liek. Pri každej dávke prístroj ticho zašumel ako metronóm. Mamina spolubývajúca vyzerala zdravšie ako mama. Síce tiež nemohla vstávať, lebo dávkovač lieku mala pripevnený o rám postele, ale často sedela, popíjala kávu od sestričiek a rozprávala sa s manželom, ktorý za ňou chodil každé popoludnie. Neviem, či ju neskôr prepustili alebo presťahovali na inú izbu, lebo po čase bola mama na izbe sama a aj druhú posteľ sestričky z izby odpratali.

Popoludní po plávaní som mala zvyčajne lepšiu náladu ako ráno. Studená voda aj pohyb ma aktivovali. Mama sa, naopak, popoludní cítila horšie. Dnes už viem, že ťažko chorí ľudia sú večer a v noci často zmätení a nepokojní. Mama aj pri rozhovore zaspávala, alebo sa – naopak – nedala upokojiť. Pokúšala sa vstávať z postele, prikazovala mi, aby som jej podala oblečenie a hovorila, že je čas ísť domov. Jej slabý hlas znel nahnevane a v tom hneve bola celkom ako kedysi. Tón nahnevaného hlasu si zachovala, bol asi uložený hlboko v jej mozgu, tak hlboko, že ani ťažká choroba sa k nemu nedostala a nevymazala ho. Poď, musíme sa ponáhľať, drmolila. Rýchlo mi podaj pančuchy, je čas ísť. Pokúšala sa prehodiť nohy cez rám postele a sadnúť si, hoci nemala silu, aby sa zdvihla. Niekedy rukami šmátrala po prikrývke, akoby ju drobnými pohybmi oprašovala od omrviniek. Zo začiatku som jej dohovárala, opakovala som, že domov ísť nemôže a usilovala som sa jej ponúknuť pohár s vodou, aby som jej pozornosť upriamila na niečo iné. Neskôr som mame len pridŕžala ruky a hovorila jednoduché vety pokojným hlasom. Snažila som sa ju utíšiť, ale často sa mi to nedarilo, a keď prišla sestrička, pridala mame do infúzie liek na upokojenie. Ani tie lieky ale veľmi nezaberali. Poznamenal to aj lekár pri našom rozhovore. Že dávajú mame tiapridal, ale aj tak sa im nedarí tlmiť nepokoj, takže niekedy musia pristúpiť k obmedzeniu. Vtedy som vôbec nevedela, čo je to tiapridal, a keby som dnes nepracovala na neurológii, určite by som si meno lieku nezapamätala. Dnes najmä z nočných služieb viem, že tiapridal sa dáva zmäteným a nepokojným pacientom. Pani doktorka rozpíše do dekurzu tiapridal, jednu-dve ampuly pri nočnej zmätenosti, až do tisíc miligramov denne. Neviem, koľko tiapridalu mama dostávala, sestrička vždy len niečo nastavila na monitore, iste mala pokyny od lekára. Ale mama sa málokedy utíšila. Keď som z nemocnice odchádzala, často som sa nemohla s mamou ani rozlúčiť, lebo vnímala len zastreto a opakovala, nech jej pomôžem, že si dá len kabát a hneď pôjdeme. Sestričky mi niekedy povedali, že sa neskôr upokojí a možno bude lepšie, keď pôjdem. V sobotu som sa vždy vrátila do maminho bytu a v trúbe som si zapiekla dve žemle so syrom. Každú sobotu som večerala dve zapečené žemle so syrom, lebo to bolo rýchle jedlo, po ktorom neostávalo veľa riadu. Nôž a tanier som opláchla pod tečúcou vodou a nechala odkvapkať vedľa drezu. Maminu kuchyňu som nepoznala, a ani sa mi nechcelo vymýšľať na večeru čosi iné. Potom som ležala na gauči a pozerala televíziu, lebo vo Viedni sme televízor nikdy nemali, a v maminom byte som aj tak nemala čo robiť.

Dnes ma niekedy prekvapuje, s akou ľahkosťou som to niesla. S umieraním som nemala žiadne skúsenosti. V našej rodine nikto nikdy neumieral. Otec zomrel zo dňa na deň pri vlakovom nešťastí, keď som mala necelé tri roky. Na otca ani na jeho smrť si nepamätám. Otec bol od mamy takmer o pätnásť rokov starší a jeho rodičia zomreli skôr, ako som sa narodila. Otec vraj cestoval z Prahy a vlak sa vykoľajil na trase Praha – Poprad. Bolo to známe vlakové nešťastie a mama vraj mala schované výstrižky z novín, v ktorých o ňom potom písali. Otec bol učiteľ rovnako ako mama, spoznali sa na gymnáziu, kde mama učila španielčinu a otec kombináciu matematika – zemepis. Gymnázium je tam dodnes, pri cintoríne a evanjelickom kostole. Ja som na gymnázium nešla aj preto, že v tom čase tam ešte mama učila, a v našom meste iné gymnázium nebolo. Preto som išla na Obchodnú akadémiu, hoci s obchodom som nikdy nechcela mať nič spoločné a škola ma veľmi nebavila. Ale chodiť na gymnázium, kde pracovala mama, som nemohla. Hoci mama neskôr z gymnázia odišla, otvorila si obchod a španielčinu doučovala už len súkromne v našej jedálni. Aj tak je gymnázium nanič, hovorila mama, po gymnáziu nemôžeš nič robiť, na Obchodnej akadémii sa aspoň niečo naučíš. Teraz ľutujem, že som nešla na zdravotnú školu, ale to som vtedy nemohla vedieť. O otcovi mi mama hovorila, že sa takmer stal zástupcom riaditeľa. Otec spolu s kolegami z iných stredných škôl pracoval na nových učebniciach zemepisu a bol v redakčnej rade pedagogického časopisu. Aj vtedy cestoval do Prahy na zasadanie redakčnej rady a cestou domov sa vlak vykoľajil. Mama zvykla poznamenať, že keby sa do všetkého nemiešal a nechcel robiť kariéru, nebolo by sa to stalo. Keby sa nepchal do redakčných rád a vykašľal sa na učebnice, mohol spokojne učiť ako všetci ostatní a dodnes by žil.

Keď mama zomrela a ľudia mi prejavovali sústrasť, niektorí povedali, že najväčšmi bolí smrť rodiča, ktorý odíde posledný. Odíde, hovorili taktne. Nepoužívali slovo zomrie. Ľudia sa, samozrejme, snažili byť taktní, ale niektorí poukázali na to, že som teraz sirota. Akoby chceli povedať, že mamina smrť je zvlášť bolestivá, lebo už nemám ani otca. Ktovie, ako by to bolo, keby otec vtedy nezomrel. Keby sa, ako hovorievala mama, neplietol do vecí, do ktorých ho, podľa mamy, nič nebolo. Do zbytočností ako príprava učebníc a vydávanie vedeckého časopisu. A keby nezomrel, ako to ľudia často hovorili, v najlepších rokoch. Otec bol od mamy takmer o pätnásť rokov starší, a ktovie, kedy by zomrel, keby vtedy nesedel vo vlaku, ktorý sa na trase Praha – Poprad vykoľajil. Samozrejme, to sa nedá vedieť. Keby bolo keby, boli by sme v nebi, mávli by ľudia rukou. Chceli by tým povedať, že teraz nemá zmysel sa tým zaoberať. Ja som však na to po maminej smrti myslievala. Myslievala som na to, keď niektorí známi dávali najavo, že to mám teraz ťažké. Že som sirota. Ja sama som to nepovažovala za zvlášť podstatné. Hoci je pravda, že v mojom veku má ešte väčšina ľudí oboch rodičov. Mama sa nedožila ani vnúčat, aj to niekoľko ľudí pripomenulo. S Janutom sme o deťoch nikdy nehovorili a mama zomrela skôr, ako som spoznala Ota. A ktovie, či by otec vôbec ešte žil. Keby sa neplietol do vydávania učebníc a časopisov a nezomrel by v najlepších rokoch, tie najlepšie roky by netrvali navždy. Existuje tisíc chorôb, na ktoré by otec mohol neskôr ochorieť, a na mnohé z nich by mohol umierať. Takto som si otcovu smrť nepamätala. Nepamätala som si, ako sa mama o vykoľajenom vlaku dozvedela, ani ako ma vraj vzala k detskej lekárke opýtať sa, či mi to má povedať. Detská lekárka vraj povedala, že našťastie som ešte malá a mama si nemusí robiť starosti. Že treba dodržať každodenné rituály, večerné kúpanie, čítanie pred spaním a to isté kakao na raňajky. Povedala, že v mojom veku nič viac netreba a mama si nemusí robiť starosti. A mala zrejme pravdu. Otcovu smrť som teda prežila bezbolestne a bolo to raz a navždy vybavené. Nemusela som si robiť starosti, báť sa o otca a vidieť ho umierať.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Nočná práca

Pohyb