Ľubo Olach

Žraloci

(ukážka)

Neľutuj, čo si urobil včera,

lebo vtedy si to tak chcel.

POĎAKOVANIE

Rád by som sa poďakoval všetkým, ktorí mi pri písaní tejto knižky pomohli, dali mi cenné rady, priateľsky ma povzbudili a pridali aj inšpiráciu. Sú to predovšetkým moja manželka Marika, syn Ľubomír, dcéra Zuzka, zať Jožko a brat Miloslav, ktorý je prvým kritikom mojich knižiek. Osobitnú vďaku vyjadrujem mojej mame, ktorá ma k literatúre priviedla.

Príbeh románu je vymyslený. Akákoľvek súvislosť s menami alebo udalosťami je náhodná a nezodpovedá realite.

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ľubo Olach, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Sylvia Sachs

372. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-243-7 (brož.)

ISBN 978-80-8114-244-4 (ePub)

PRVÁ ČASŤ

Rozlúčka so študentským životom

„Ani tak nebolo, ani tak nesmie byť, aby tí právnici nemali za čo piť,“ ozývalo sa vo vinárni u Zbrojnoša už pár dní. No niet sa čomu čudovať. V roku 1983 takmer všetci študenti piateho ročníka Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave úspešne zložili štátnice, a tak zapíjanie študentského života nemalo konca. Vedeli, že teraz ich čaká tá ťažšia skúška. Uplatniť sa v praxi a získať čo najlepšie miesto, a to podľa možnosti v Bratislave. Karol Právny takéto starosti nemal. Čakalo ho miesto v cestovnej kancelárii Čedok a už sa tešil, ako bude cestovať po celom svete. Teraz si však s kamarátmi vychutnával posledné bezstarostné dni.

Na veľkom dubovom stole tancovala Marta divoký čardáš, pričom primáš Farkaš a jeho cigáni veru sláky nešetrili. Bola hviezdou ročníka ani nie tak po študijnej stránke, ako vďaka svojmu exkluzívnemu vzhľadu a otcovým konexiám. Tiež už mala isté miesto v Petrimexe na zahranično-obchodnom oddelení. Dostať ju do postele túžil vari každý jej kolega, ale ona si k sebe len tak niekoho nepustila. Mala takmer stoosemdesiat centimetrov, štíhle dlhé nohy, ideálne miery, krásnu tvár s výraznými zelenými očami a čiernymi havraními vlasmi. Okrem toho, že tancovala v Lúčnici a pochodila s ňou kus sveta, plynule hovorila anglicky a francúzsky. No najatraktívnejšie na nej bolo to, že tatko, ktorý bol kariérny diplomat, jej kúpil družstevný jednoizbový byt na Štrkovci. Nie raz sa u nej konali divoké žúry, ale zostať u nej do rána sa podarilo len málokomu. Medzi tých šťastných patril aj Karol.

Aj keď bol od nej o niečo nižší, predsa ju zaujal. Bol šarmantný, vtipný, na muža primerane pekný a ako blondiak s modrými očami nejednej babe zlomil srdce. Jeho mierne väčší nos dával tušiť životnú energiu a predpoklad, že ho len tak niečo nezlomí. Istý čas spolu aj chodili. Nakoniec sa rozišli, pretože Marta bola stále kdesi preč a on zase bez baby dlho nevydržal. Napriek tomu zostali priatelia a občas si spolu vyšli na dve deci vínka či kávičku.

Marta si po doznení posledného tónu pomaly zhrnula minisukňu do pôvodného stavu a za burácajúceho potlesku všetkých prítomných si sadla na svoje miesto vedľa priateľky Ivety. Milan Kalamár veľkopansky zakýval dvestovkou na primáša. Keď k nemu prišiel, prilepil mu ju rozšafne na čelo. Jeho otec bol vedúcim veľkého mäsiarstva pod Manderlákom, a tak peniaze u nich nehrali rolu. Okrem toho zásoboval mäsom veľký okruh vplyvných ľudí, preto mal Milan všetko, na čo si spomenul. Ešte nerozmýšľal, čo bude robiť. Držal sa hesla, že robota nie je zajac, neutečie. Plánoval, že po promócii pôjde čundrovať po Juhoslávii a pred nástupom do práce to poriadne roztočí. Bol trochu menšej postavy, jeho kostra nosila o niečo viac tuku, ako by sa patrilo a napriek mladému veku začal plešivieť. Jeho súmerná tvár vzbudzovala dôveru, takže vcelku to bol sympatický mladý muž, ktorý problémy vedel vždy nejako vyriešiť, a keď bolo najhoršie, zasiahla tatkova peňaženka.

Keď ich vrchný o druhej ráno konečne dostal z vinárne, zamierili do Kryštál baru. Boli hladní a robili si veľkú chuť na tunajšiu povestnú fazuľovú polievku. Od začiatku však boli odsúdení na neúspech. Dostať po polnoci v Kryštále sedem voľných miest sa rovnalo zázraku. A ten sa nekonal. Preto ich Marta pozvala k sebe. S radosťou privítali jej pozvanie a takmer sa rozbehli k stanovisku taxíkov, ktoré bolo na Kamennom námestí vedľa Prioru. Keď obrazne zjedli aj poslednú omrvinku, Marta vytiahla fľašku Stoličnej vodky a zábava pokračovala. Bolo jasné, čo po dopití tejto pollitrovky bude nasledovať. Fľašková ruleta. Po miernych protestoch dievčat, boli štyri, hra začala. Asi o dvadsať minút bol stav približne vyrovnaný. Chlapci mali na sebe slipy a tričká, pričom dievčatá mali blúzky, podprsenky a nohavičky. Najbližšia ruleta ukázala na Beatu, ktorá ako jediná z dievčat mala na sebe už len podprsenku a nohavičky. Všetci sa zaradovali a čakali, čo urobí.

„Ja už nehrám,“ zahlásila a chcela sa z koberca, na ktorom všetci sedeli, zdvihnúť.

„Čo blázniš,“ dobromyseľne ju hrešil Karol. „Hádam nepokazíš hru. Baby,“ obrátil sa na ne, „pravda sa vyzlečiete, keď na vás ukáže fľaška.“

„Bea, nerob formu,“ prihovorila sa jej kamarátka Oľga sediaca vedľa nej. „Chlapcov trochu porajcujeme a pôjdeme domov. Daj si dole tú ozdobu, však prsia máš pekné, alebo si chceš radšej dať dole nohavičky? Keď príde rad na mňa, tak ja sa vyzlečiem.“

Pod nátlakom partie si nakoniec vyzliekla aj nohavičky, lebo v nasledujúcom kole fľaška zase ukázala na ňu. Zostala holá. Chlapci si ju s úľubou obzerali, ale ruleta sa krútila ďalej. Postupne, až na Karola a Martu, zostali holí. Nakoniec aj oni skončili v Evinom a Adamovom rúchu. Bolo už čosi po piatej hodine ráno a najmä mládenci boli riadne chytení.

„Dámy, končíme,“ zahlásila veliteľsky Marta. „Chlapci, ako vidíte, sú už úplne vedľa, takže z nich by sme veľa potešenia nemali. Poobliekajte sa a každý pôjde svojou stranou. Pravdupovediac, dala by som si povedať, ale čo už...“

Z bytu postupne odchádzali po dvojiciach, ako trochu závistlivo pozorovala. Išli na internát, kde úspešne dovŕšili, na čo sa celý večer chystali. Marta zostala sama. Bola náročná na partnerov, a tak jej osudom bola často samota. Keby chcela, mohla mať na každý prst desať chalanov, ale podliezť pod svoju pomyselnú latku nechcela.

Bakchanálie skončili. Bolo po promóciách. Pre bývalých študentov začal skutočný život. Ten menej príťažlivý. O zodpovednosti, šťastí, kariére, závisti, peniazoch...

* * *

Marta nastúpila do svojho prvého zamestnania až prvého augusta. Do práce prišla pekne opálená, nahodená ako modelka, v minisukni a vo vypasovanom tričku. Bolo vyše tridsať stupňov, a tak si povedala, že trochu preverí svojich nových kolegov. Bola zvedavá, či to chlapská časť osadenstva prijme s uznaním a či ženy hneď v prvý deň svojho nástupu podráždi. Na ich mienke jej nezáležalo. Bola zvyknutá na to, že čokoľvek mala na sebe, vždy bola terčom ich ohovárania. Pravda, iné to bolo v škole, kde to na jej štúdium nemalo žiaden vplyv a iné to je v práci, najmä, keď jej šéfkou bola postaršia, približne štyridsaťosemročná žena. Doktorka Preležaná už bola v prechode, a tak často mávala návaly, čo sa u nej prejavovalo zvýšenou nervozitou. Tú si potom často odniesli jej podriadení. Keď sa jej Marta prišla predstaviť, zastihla ju práve v takomto stave.

„Moja milá,“ spustila na ňu s ironickým úsmevom, „ty si ešte stále predstavuješ, že si na Korze a máš po skúškach? Tu sa musíš obliekať decentne. Budeš pracovať na zahranično-obchodnom oddelení, kde sa vyžaduje serióznosť po každej stránke. K nám na rokovania chodia význační obchodní partneri, tak nech si o nás niečo nemyslia,“ dodala jedovato.

* * *

Milan dva dni po promócii nasadol aj s novou frajerkou do tuzexového Volva a vydal sa brázdiť vody Juhoslávie. Keď sa konečne ocitol na jej území, šťastlivo si vydýchol. Predsa len, aj keď na colnici bolo všetko dohovorené, človek nikdy nevie, kedy všemocná Štátna bezpečnosť zakročí. Mať pri sebe nenahlásených desaťtisíc mariek, to sa vtedy rovnalo ťažkému kriminálnemu činu. Teraz už bol kráľ aj na miestne pomery. Priateľke, samozrejme, o peniazoch nepovedal nič, len ju ubezpečil, že hladovať nebudú. Ich prvá cesta po prekročení maďarsko-juhoslovanských hraníc viedla do slovinskej Portorože. Na prekvapenie Evy, tak sa jeho milenka volala, neubytovali sa niekde v súkromí, ale v najlepšom štvorhviezdičkovom hoteli Mistral.

„Milan, veľmi sa mi tu páči,“ s obavou ho oslovila, „ale nie je to pre nás pridrahé?“

„Neboj sa nič. Keď si so mnou, o peniaze sa nestaraj. Len rob, čo ti poviem, a užijeme si to tu ako králi. A teraz ti prikazujem,“ s úsmevom dodal, „aby si sa vyzliekla, lebo je čas sa mi odvďačiť. Áno, ideme sa milovať. Predpokladám, že nie si proti, veď už si dva dni bez sexu.“

„Milan, nie som naučená len tak na rozkaz si ľahnúť do postele. Trošku romantiky a nehy by som privítala. Nakoniec spolu chodíme len čosi vyše mesiaca a milovali sme sa spolu tuším len trikrát, lebo si bol stále namazaný.“

„Prosím ťa, čo chceš od mäsiarskeho chlapca. Býka musíš držať za rohy, lebo za chvost ho neudržíš. Tak sa už upokoj a poď ku mne. Nech začneme náš výlet tak, ako sa patrí. S dobrým šampanským a sexom. “

Milan s Evou prázdninovali v Juhoslávii tri týždne. Viac nemohli. Cestovná doložka platila len na tento čas. On sa však stihol za túto dobu zoznámiť s množstvom ľudí, vypiť si s nimi, vymeniť adresy s tým, že keď o rok opäť príde k nim, nech sa ohlási a oni sa o neho postarajú po všetkých stránkach. Odvtedy chodil do Juhoslávie každý rok, naučil sa chorvátsky a cítil sa v tejto krajine ako doma.

* * *

Karol nastúpil do Čedoku pätnásteho júla. Sezóna bola v plnom prúde, a tak potrebovali každého človeka. No on okrem ruštiny, angličtiny a francúzštiny nevedel o práci v cestovnej kancelárii nič. Chcel len cestovať po svete a mať sa dobre. Po krátkom privítaní ho posadili za malý stôl a povedali mu, aby sa pozeral a počúval, čo kolegovia robia a hovoria. Neskoršie, keď bude viac času, sa mu budú venovať. V tom do kancelárie s krikom vtrhla staršia moletnejšia žena a rozčúlene sa začala sťažovať.

„Podľa prospektu sme mali bývať blízko pláže, ale k nej bolo vari viac ako sto metrov. Viete si predstaviť v tých horúčavách teperiť knižky, vodu, nafukovačku a iné veci až k moru? Kým som tam došla, bola som celá spotená a musela som aj dvadsať minút oddychovať.“

„Máte tu vašu zmluvu?“ spýtala sa vedúca pobočky. „Áno, tak ju dajte nášmu právnikovi, on to s vami prediskutuje. Karol, ujmite sa tejto pani a poriadne sa na to pozrite.“

Keď to počul, oblial ho pot. Ako vo sne sa postavil a išiel k svoje prvej stránke. Po preštudovaní zmluvy si všimol, že na jej poslednej strane sa najmenšími možnými písmenami uvádza, že fotka hotela je len ilustračná a skutočná vzdialenosť hotela od pláže je približne stopäťdesiat metrov. Odľahlo mu. Keď jej to ukázal, začala sa ešte viac rozčuľovať, že okrádajú statočných pracujúcich a že ona to tak nenechá a viac s nimi do sveta nepôjde. Na to zabuchla dvere z vonku a v kancelárii mu všetci gratulovali, ako šikovne to vybavil.

Karol síce v Čedoku mal robiť podnikového právnika, ale chcel aj ako delegát so zájazdmi cestovať. Preto si už pred ukončením školy urobil sprievodcovské skúšky a čakal, kedy sa dostane na svoju prvú služobnú cestu do zahraničia. Bolo to skôr, ako si myslel. Nečakane ochorela delegátka, ktorá mala ísť so zájazdom do Bulharska, a tak na poslednú chvíľu, keďže o túto destináciu starší pracovníci cestovky nemali veľký záujem, vyslali jeho. Na prvú cestu na Západ si však musel počkať. Tam išli len spoľahliví súdruhovia so skúsenosťami, patričnými zásluhami a protekciou.

Nástup

Karol po svojom skvelom úvode mal raketový štart. O tom, ako zvládol reklamáciu súdružky, ktorá bola postrachom cestovky, lebo každý rok si na niečo sťažovala a len tak sa nedala odbiť, sa dozvedel aj generálny riaditeľ Čedoku Ferdinand Čaprnka. Ten ju totiž nakoniec vždy musel prijať a počúvať jej vyhrážky, že ona to tak nenechá a pôjde až na najvyššie miesta. Do uší sa mu dostala aj informácia o Karolovom diplomatickom riešení pri incidente s policajtmi v Rumunsku. Keďže práve v tom čase odišla jeho asistentka na materskú, rozhodol sa, že to skúsi s ním.

Čaprnka už nebol aparátnik zo starej školy. Aj keď jeho názory nie vždy išli s dobou, dalo sa s ním pri troške diplomacie vychádzať. Bol síce len rimavskosobotský doktor, ako sa posmešne hovorilo absolventom Vysokej školy politickej ÚV KSČ, ktorí sa honosili titulom RSDr. Čiže bol doktorom sociálno-politických vied, ale mal prehľad, bol scestovaný a rád sa zabával. Aj keď už mal päťdesiatku za sebou, niesol si pred sebou väčšie bruško, vlasov mal pomenej a ani výškou neimponoval, ženy ho stále priťahovali. Ako dobrý rozprávač ich vedel upútať, pričom sľub, že im vybaví nejaký zájazd do kapitalistickej cudziny, pôsobil zväčša ako narkotikum. Po jeho použití zvyčajne už nekládli odpor, a tak sa mohol súdruh generálny tešiť na ďalší vrúbok na pažbe. Nesúviselo to celkom s morálkou, o ktorej rád hovoril na straníckych schôdzach, ale čo už. Život je predsa len trochu iný ako v knižkách. V tomto smere si obidvaja padli do nôty, lebo Karol sa tiež vedel dobre utrhnúť a so ženami to vedel tiež.

„Karol,“ oznamovala mu sekretárka, „volá ťa súdruh generálny. Nemá práve najlepšiu náladu, tak si daj bacha.“

„Volali ste ma, súdruh generálny?“

„Keby som ťa nevolal, tak asi neprídeš. Sadni si a zapíš si, že dvadsiateho októbra o pätnástej hodine prídu k nám na pracovnú návštevu súdruhovia z ústredného výboru strany. Treba pripraviť príslušné podklady, o ktorých sme hovorili na poslednej porade a večer zaisti posedenie v Chorvátskom Grobe. Samozrejme, husacina a dobré vínko či burčiak nesmú chýbať. Nebolo by od veci zobrať do Grobu vari tri súdružky, nech je aj trochu veselo. To nechám na teba, ale musia to byť také, na ktoré sa dá spoľahnúť, vedia sa zabávať a hneď sa neurazia, keď ich niekto trochu potľapká po zadku. Spolieham na teba. Tak ma nesklam. Za chvíľu budú vianočné odmeny, tak mysli na to.“

Z ÚV prišli štyria súdruhovia na čele s ideologickým tajomníkom Jurajom Gamaškom. Bol to starý dogmatik, ktorý by bol najradšej, keby sa vrátili päťdesiate roky a bez vedomia strany by sa ani lístok nepohol.

„Súdruh generálny,“ začal hneď zostra, len čo sa posadil za stôl. „V poslednom čase ti nejako veľa turistov zostáva na Západe. Ako to riadiš? Máš dostatočne preverených sprievodcov? Tí musia ideologicky pracovať aj počas zájazdu. Uvažujem o tom, že by sme znížili počet turnusov do kapitalistických štátov. Ľudia tam zbytočne vidia iba to pozlátko, ale čo sa za tým skrýva, to hneď neodhalia. Súdruh generálny, aký máš na to názor?“

Doboha, zahrešil v duchu, čo mu mám na to povedať. Nechápe, že sa nemôžeme celkom uzavrieť, a okrem toho väčšina ľudí, ktorí dostanú devizák a vycestovaciu doložku, je dôkladne preverených. Že ujdú aj takí, s tým sa nedá nič robiť.

„Vieš, súdruh tajomník,“ začal opatrne, „my sme medzi dvomi mlynskými kameňmi. Na jednej strane nás zospodu tlačia na zvýšenie počtu vycestovaní na Západ, na druhej strane sme obmedzovaní nízkym prídelom valút, pretože požiadavky na trávenie dovoleniek v kapitalistických štátoch sa neustále zvyšujú. Osvedčené pracovné kolektívy, brigády socialistickej práce, sa chcú pozrieť aj za hranice všedných nocí a vidieť, ako to tam chodí. Doma tak môžu lepšie argumentovať a poukazovať na nedostatky kapitalizmu. Áno, stávajú sa prípady, že niekto zostane vonku, ale mnohí sa s plačom vrátia domov, a to máme potom v rukách silné tromfy!“

„Súdruh, nehraj tu na mňa divadlo. Povedz mi aspoň jeden príklad, keď sa niekto vrátil zo Západu dobrovoľne domov. Ak mi vieš takýto príbeh povedať, skončíme s rečami a môžeme ísť hneď na sľúbenú husacinu.“

„Stalo sa to nedávno,“ začal svoje rozprávanie Čaprnka. „Syn predsedu strany z JRD Maličkovo Juraj sa so zájazdom domov nevrátil. Zostal vo Francúzsku. Súdruh Kaločkaj dlho nerozmýšľal. Zobral si sedem dní dovolenky a vybral sa za ním. Keď v Paríži na stanici syn zbadal otca, s plačom sa k nemu vrhol a so strachom sa ho opýtal, či sa môže vrátiť domov. Takpovediac ho opil rožkom jeden emigrant zo šesťdesiateho ôsmeho, ktorý cielene vystáva pri atraktívnych miestach ako Víťazný oblúk, Eiffelovka a našim naivným turistom sľubuje hory-doly. Potom, keď zostanú a prídu za ním, aby im pomohol, tak ich núti do rozličnej protištátnej činnosti s tým, že tu sa musí každý starať sám o seba a keď niečo chce, musí za to zaplatiť. Tak to bolo aj s mladým Kaločkajom. Ten jeho dobrodinec od neho požadoval, aby aj on prehováral ľudí, aby zostali vo Francúzsku, inak u neho spať nemôže. Za to mu sotva dal najesť s tým, že keď sa mu nepáči, môže ísť, kam chce, lebo tu je sloboda.“

„Aha, v tlači som čosi čítal, ale myslel som si, že je to len propaganda. To si ma, súdruh generálny, potešil. Takto treba pracovať. Bolo by snáď dobré, keby si tento príbeh vytlačil vo forme letákov a na výstrahu dával účastníkom zájazdov do kapitalistickej cudziny. Porozmýšľaj o tom a potom ma informuj, čo si podnikol. Teraz sa už môžeme ísť trochu zabaviť, lebo vidím, že tu nespíte na vavrínoch.“

Večera v Chorvátskom Grobe sa vydarila. V objednanom salóniku ich už čakali tri mladé referentky, ktoré akože mali dohliadnuť na to, aby bolo všetko včas a dobre pripravené. Husacina bola ako vždy výborná, a tak obsluha nestačila nosiť nové krčahy burčiaku. Netrvalo dlho a po výdatnej večeri súdruh ideologický tajomník dievčatám navrhol, aby si čardáš, ktorý spustila cigánska kapela, zatancovali na stoloch. Táto požiadavka ich zaskočila. Neisto pozreli na šéfa a potom na seba. Aj keď neboli netýkavky, predsa len sa hanbili vyskočiť na stoly, lebo si uvedomovali, že im budú dobre vidieť pod sukne. Keď však generálny riaditeľ vyzval Karola, aby im pomohol dostať sa na stoly, vedeli, že odmietnuť by nemali. Počuli už čosi o podobných zábavách, a aj to, že potom nasledovali vysoké prémie, alebo po nesplnení želania i výpoveď z práce pod nejakou vymyslenou zámienkou.

Karol vstal a Linde, ktorá sedela vedľa neho, podal ruku, aby jej pomohol vyjsť na stôl. Dosť neochotne, pomaly si stúpla na stoličku a stadiaľ na stôl. Petra a Lucia ju nasledovali. Na stole zostali nerozhodne stáť pozerajúc sa na súdruha tajomníka. Ten však už stál a kričal na cigánov:

„Hrajte kankán! Dievčatá, sukne hore a tancujte! No poďme, však máte pekné nohy!“

Na to začal do rytmu tlieskať. Hneď sa k nemu pridali Čaprnka, Karol i ostatní dvaja súdruhovia. Neostávalo im nič iné, len sa pustiť do tancovania. Medzitým kapela zrýchlila rytmus. Najprv rozpačito, ale potom čoraz odvážnejšie začali dvíhať sukne, až sa nakoniec divo roztancovali. Burčiak urobil svoje, hanblivosť ustúpila, však nakoniec už čosi preskákali, a tak zábava vrcholila. Po skončení „predstavenia“ poskákali do pripravených chlapských náručí. Súdruh generálny spokojne mrkol na Karola a on vedel, že ako asistent sa osvedčil aj v tomto prípade. Jeho postavenie sa upevnilo a zrazu sa k nemu začali všetci úctivo správať. Darmo, chodiť s generálnym riaditeľom na žúry, to je známka najvyššej dôvery, a teda aj určitého nie malého vplyvu na neho.

* * *

„Servus, Karol,“ zdravil ho v telefóne, „tu je Milan. Potrebujem sa s tebou stretnúť. Čo hovoríš na to, že o jednej skočíme k otcovi na dobrý gulášik a potom do Krymu na pivko?“

„Som za. Dohodnuté.“

„Karol, môj šéf chce nejaký atraktívny zájazd, napríklad na Kubu či do Mexika. Svojho času som mu spomínal, že mám kamaráta, teda teba, ktorý robí asistenta u generálneho riaditeľa Čedoku, a teraz si na to spomenul. Na revanš k vám pošle nejakých novinárov a vychvália vás do nebies. Čo hovoríš na takýto barter?“

„To nie je žiadny problém. Zariadim to. Veď si musíme navzájom pomáhať, inak v tejto spoločnosti slušne neprežijeme. A čo keby sme my dvaja vybehli spolu na dovolenku, napríklad na Kubu? Je tam naozaj fajn a baby ti padajú samy do lona.“

„Už sa na ne teším. Povedz, kedy ti mám dať peniaze a čo všetko k tomu treba urobiť.“

„O to sa nestaraj. V lete sa vyhlási, kedy sa budú predávať zájazdy. Potom uvidíš pred cestovkami fronty ľudí ako v spacákoch čakajú, kedy sa otvoria dvere kancelárií a oni si budú môcť kúpiť vysnívaný zájazd. Len medzi nami, ten prvý v rade vždy dostane zájazd, aký chce, ale na ostatných poväčšine neostane nič. Všetko sa dopredu rozdá pre papalášov a všelijakých známych. Keď sa niekto rozčuľuje, že sa mu neušiel zájazd, tak dostane odpoveď, že už sa vypredali a argumentuje sa tým prvým v rade, že či nevidel, že on svoj pobyt dostal. Možno vieš, možno nie, ale väčšinou v každom zájazde, ktorý ide mimo socialistického tábora, je minimálne jeden pracovník Štátnej bezpečnosti. Ten sleduje, kto sa ako chová, a potom svojim šéfom podáva správu. Ak si nedáš pozor a niečo nevhodné povieš alebo urobíš, zaznamená to, a už sa von nikdy nedostaneš. Takže keď pôjdeme niekde von, tak si daj bacha na jazyk.“

„To je teda sila, ale boh s nimi. Mám zaujímavejšiu tému. Máš nejaké správy o Marte? Vieš, že sa mi vždy páčila, ale mäsiarov syn jej veľmi nevoňal. Ty si ju dostal a rád by som ťa nasledoval.“

„Neviem o nej nič bližšie, ale môžem to hneď napraviť. Daj mi päťdesiathaliernik a zavolám jej z tamtoho telefónneho automatu do roboty.“

„Haló, Martuška? Áno, to som ja. Sedíme spolu s Milanom na pive, a tak sme si na teba spomenuli. Čo robíš teraz? Nemôžeš v rámci obedňajšej prestávky dobehnúť do Krymu? Do bistra?“

„Chlapci, vy si to nejako ľahko predstavujete. Ja robím na zahranično-obchodnom oddelení a ako hovorí moja šéfka, my sa musíme ukážkovo správať, aby tí vonku videli, že máme patričnú kultúru a úroveň. Preto si zoberiem nejaké spisy a pôjdem akože na právne oddelenie, čiže za vami. Za dvadsať minút som tam, tak niečo objednajte, ale pivo nie!“

„Bože, tá na teba ešte stále letí,“ trochu závistlivo dodal Milan. „No čo už. Ja ju už asi nepretiahnem. Na druhej strane, mám teraz fajn frajerku, takže aspoň sa jej budem môcť pozerať rovno do očí.“

Štátna bezpečnosť zasahuje

„Kde si?“ namiesto pozdravu vyštekla na neho sekretárka. „Šéf ťa už dobrú polhodinu zháňa. Hneď ťa ohlásim.“

„Karol, máš nejakú dlhú obedňajšiu prestávku. O pol tretej budeme spolu s predsedom strany súdruhom Lacom Ondrejičkom a predsedom odborov súdruhom Karasom rozhodovať o budúcoročných delegátoch do valutových krajín a do socialistického tábora. Je to nevďačná úloha. Nech rozhodnem, ako najlepšie viem, vždy je niekto nespokojný a potom vypisuje anonymy kdekade.“

„Súdruh generálny, ja som bol na obede s kolegom zo školy, ktorý robí právnika v Tlačovom kombináte KSS Pravda. Jeho šéf má záujem o nejaký atraktívny zájazd na Kubu či do Mexika alebo Spojených štátov. Na revanš by k nám poslal novinárov, ktorí by nás v médiách opísali v tých najkrajších farbách.“

„Karol, ty sa nezdáš, ale stále sa mi potvrdzuje, že keď som sa rozhodol pre teba, urobil som dobre. Žiaľ, voľná je už len Kuba. Mexiko aj USA sú už dávno obsadené. Aj náhradníkov je toľko, že tam už nikoho nemôžem dať. Dohodni tú Kubu a ak sa to vydarí tak, ako hovoríš, tak ťa tam pošlem ako delegáta a môžeš si so sebou aj niekoho zobrať. Teraz sa ale vráťme k nominovaniu vedúcich zájazdov, nech to máme z krku.“

Keďže Karol všetko zariadil tak, ako povedal začiatkom apríla, spolu s Milanom sedeli v lietadle, ktoré štartovalo na Kubu. Na bratislavskom letisku sa niektorí účastníci zájazdu až podozrivo dlho a dojímavo lúčili. Karol vedel, že z takýchto turnusov väčšinou vždy niekto emigruje. Preto so záujmom sledoval práve týchto ľudí. Ak sa niekto zo zájazdu nevráti, bude musieť ako jeho vedúci napísať vyčerpávajúcu správu, kto sa ako správal, čo robil, čo hovoril, ako k opusteniu zájazdu prišlo...

Luxusný hotel Iberostar Tainos je veľmi vyhľadávaný zahraničnými turistami. Domorodci sa však doň prakticky nedostanú. Nachádza sa na známej piesočnatej pláži Varadero na severe Kuby. Obmývajú ju vlny Atlantického oceánu, ktoré sú veľmi nebezpečné najmä vtedy, keď je vo vlne veľa piesku, čo sa stáva pomerne často. Keď väčšia vlna hodí plavca o dno, hrozí, ak spanikári, že vdýchne piesok do pľúc a utopí sa. Mnohí ľudia toto nebezpečenstvo podcenili a zaplatili za to životom. Čedok mal v hoteli každoročne rezervovaný určitý počet miest. Záujem o strávenie dovolenky na tomto exkluzívnom mieste bol veľký. Preto dostať sa na tento zájazd si vyžadovalo nielen slušný príjem, pretože aj napriek štátnej dotácii stál dvanásťtisíc korún, ale aj protekciu. Matúš Škvarenina ju mal. Ako vedúci autoservisu mal známych všade a aj peňazí mal dosť. Veď zohnať náhradné súčiastky na havarované auto či jeho opravu, to nebolo len tak. Na to sa čakalo aj niekoľko týždňov. Samozrejme, keď pán vedúci dostal úplatok, tak sa veci pohli oveľa rýchlejšie, ako bolo zvykom. Sám sa síce na škodovke nevozil, vlastnil Ladu 1600, čo na vtedajšie pomery predstavovalo ten najväčší luxus, ale to sa mu málilo. Veril, že v Amerike, kde mal rodinu, by sa mu darilo oveľa lepšie a po cestách by sa preháňal na Chevrolete či Cadillacu. Preto sa rozhodol, že z Československa emigruje. To bol hlavný dôvod jeho rozhodnutia kúpiť si zájazd na Kubu. Vtip bol v tom, že lietadlo kvôli tankovaniu malo medzipristátie v kanadskom Montreale, a tam sa pri spiatočnom lete chystal vystúpiť a požiadať o azyl. Keďže však bol dosť lakomý rozhodol sa, že najprv si užije zaplatenú dovolenku na Kube a až potom uskutoční svoj sen a stane sa Američanom.

Let prebiehal bez ťažkostí. Počasie bolo dobré, šampanského a vodky bolo dosť, a tak v lietadle panovala povznesená nálada. Ani medzipristátie v Kanade nezmenšilo počet členov zájazdu, a tak si Karol zhlboka vydýchol. Zdá sa, pomyslel si, že všetko ide akosi bez problémov a to býva zradné.

Po vybavení pasových a colných formalít nasadli do autobusov a ubytovali sa na tri noci v hlavnom meste Kuby Havane v hoteli Panorama. O siedmej večer Karol zvolal informatívnu schôdzu, aby svojich ľudí oboznámil s pomermi na tomto Ostrove slobody a varoval ich pred istými nebezpečenstvami. Zdôraznil, že napriek zvyšujúcej sa životnej úrovni ešte stále tu prekvitá skrytá prostitúcia a tieto pracovníčky ulice sa neštítia aj kradnúť. Okrem toho, vodiť si dámske návštevy na izby je zakázané.

„Zajtra,“ pokračoval Karol ďalej, „nás čaká celodenná prehliadka Havany, to znamená, že sa prejdeme po pobrežnej triede Malecón, zastavíme sa na Námestí Revolúcie, na cintoríne Krištofa Kolumba, navštívime múzeum rumu s ochutnávkou tohto nápoja námorníkov a továreň na výrobu cigár s možnosťou ich zakúpenia. Večer, kto chce, môže si kúpiť vstupenky do slávneho kabaretu Tropicana...“

Karol ešte dosť dlho hovoril, čo ich na Kube čaká a čo neminie, ale Škvarenina ho už nepočúval. Jeho prvotný záujem bol vypiť si dostatočné množstvo kubánskeho rumu, vyfajčiť zopár Haván a užiť si s krásnymi mulatkami. Pre svoje zámery si tipoval kolegov zo zájazdu, ktorí by mali podobné záujmy ako on a samozrejme by mali na to aj peniaze. Oslovím tamtoho mladíka, povedal si v duchu, ktorý nepočúva vedúceho výklady a znudene sa pozerá po okolí. Ešte niekto by sa do partie zišiel, aj keď je tu vraj polícia na každom kroku, ale jeden nikdy nevie. Snáď ten pumpár, čo sedel predo mnou v lietadle. Pohovorím si s nimi a potom uvidím. Bohvie, čo ma čaká po vstupe na americkú pôdu a kedy si zase schuti zakefujem.

Po celodennom naháňaní sa po krásach a zaujímavostiach Havany si Škvarenina s kamarátmi povedali, že sa idú osprchovať, dajú si v bare po rume a potom vybehnú do nočných ulíc užívať si.

Felicita mala sotva osemnásť rokov, ale ako to v južných krajinách býva, bola z nej už zrelá žena. Mala krásnu tvár, veľké pevné prsia, zadok jej ešte nestihol narásť do černošskej šírky a mala pekné štíhle nohy. Cez deň pracovala v továrni ako šička, ale cez noc si privyrábala aj so svojimi kamarátkami s cudzincami. Aj napriek svojej mladosti mali kadejaké skúsenosti, a tak ich pozvanie na drink od Mórica Humaja neprekvapilo. Rady ho prijali a keď sa dohodli na cene, išli aj s jeho kamarátmi na hotelové izby. Pravda, dostať sa dnu nebolo jednoduché. Na to číhali vrátnici a recepční, ktorí za to, že prižmúrili oči, žiadali slušné sprepitné. Hodinka rozkoše však mnohokrát nestála len nejakých tých x pesos. Dosť často sa stávalo, že milý chlapík prišiel o všetky svoje peniaze a keď prišiel domov, po čase zistil, že mu akosi často kvapká z jeho mužskej pýchy či ho čosi veľmi svrbí.

Naša trojica veľa z Kuby nevidela. Venovali sa svojim mužským záľubám a po dvoch týždňoch flámovania sa už tešili na to, ako si doma oddýchnu a porozprávajú kamarátom, čo všetko zažili. Len Škvarenina akosi strácal náladu. Keď konečne nasadli do lietadla, dal si poriadnu dávku rumu a bol viditeľne nervózny. Štart lietadla sa oneskoril pre zlé počasie. To však pretrvávalo aj na pevnine, a tak sa lietadlo muselo vrátiť na havanské letisko. To si však Matúš pre väčšie množstvo vypitého rumu nevšimol. Keď lietadlo zostalo stáť, nadýchol sa a zakričal:

„Ja na tu vašu socialistickú vlasť kašlem. Zostávam v Amerike. Česť práci a Sovietskemu zväzu pokoj. Nech žije Amerika!“

Vari všetci sa na neho začudovane pozreli a neveriacky krútili hlavami. Čo sa zbláznil, alebo je ešte na mol? Veď sme na Havanskom letisku a to nedopadne dobre. V tú chvíľu sa zo zadných sedadiel zdvihli dvaja muži. Prikročili k nemu, rýchlo mu na ruky dali putá a v mene Československej socialistickej republiky ho zatkli za pokus o nedovolené opustenie republiky. Po podrobnej prehliadke našli v jeho kufri množstvo zašitých dolárov a mariek, nejaké zlaté dukáty a adresy s telefónnymi číslami. To bol jeho koniec. Domov sa vrátil v želiezkach. Súd mu vymeral dva roky nepodmienečne a samozrejme stratu zabaveného majetku.

* * *

„Súdruhovia, takto to ďalej nejde,“ rozčuľoval sa náčelník IV. správy major Jiří Pospíšil. „V poslednom čase opustilo nelegálne republiku viac ľudí, ako je zvykom, ak to tak mám povedať. Preto musíme našu prácu zintenzívniť a byť pri odhaľovaní ilegálnych odchodov protisocialistických živlov a rozličných dobrodruhov efektívnejší. Súdruh Husák jasne povedal, že hranice nie sú korzom, a toho sa musíme držať. Ako vám mohol ten vedúci servisu, ktorý omylom požiadal o politický azyl v Havane, zísť z očí? Má blízku rodinu v USA a my ho pustíme bez dôkladnej prehliadky do lietadla, ktoré má medzipristátie v Kanade? Ešteže sme v lietadle mali svojich ľudí, ktorí ho hneď zadržali, takže udalosť zostala viac-menej mimo pozornosti zahraničných médií. To sa musí zmeniť! Súdruhovia, viac bdelosti a ostražitosti, inak sa nám to tu rozsype!“

„Súdruh major, poručík Galko prišiel na váš rozkaz.“

„Sadnite si. Mám tu hlásenie, že doktor Ján Lopušný, tu máte jeho adresu, je podozrivý z prípravy na nelegálne opustenie republiky. Pozrite sa mu dobre na prsty, nech nemáme podobný škandál, ako som hovoril na porade. O dva týždne mi v tejto záležitosti podajte písomné hlásenie.“

Po odchode od náčelníka zvolal operatívnu poradu, kde rozdelil úlohy, pričom zdôraznil, že prípad sleduje sám šéf, takže žiaden prúser si nemôžu dovoliť.

Doktor Lopušný pracoval ako chirurg vo fakultnej nemocnici na Kramároch. Mal čosi vyše štyridsať rokov, zlaté ruky a mladú ženu. Deti ešte nemali, a tak pravidelne chodili na zahraničné dovolenky. Aj keď nebol primár, o jeho kvalitách sa všeobecne vedelo, a tak núdzu o VIP pacientov nemal. Tomu samozrejme zodpovedala aj jeho životná úroveň, ktorá bola vysoko nad pomery. Našli sa závistlivci, ktorí len hľadali zámienku, ako ho znemožniť. Pri akejsi oslave, ktorých na oddelení nebolo málo, sa v podnapitom stave pochválil, že má ponuku ísť robiť do Anglicka za iný peniaz, ako má tu. Na druhý deň po oslave dostala IV. správa majora Pospíšila anonymné udanie, v ktorom pisateľ obvinil doktora z už spomínaného trestného činu nedovoleného opustenia republiky.

Blížila sa sezóna letných dovoleniek, a tak pracovníci Štátnej bezpečnosti mali plné ruky práce. Sledovali podozrivých ľudí, či sa nechystajú emigrovať, či niekto nepašuje ideologicky nevhodné samizdaty, literatúru, alebo naopak, či niečo nechce na Západ preniesť. Poručíkovi ľudia zistili, že doktor akosi podozrivo predáva cenné veci, ako album so vzácnymi známkami či obraz od známeho maliara. To však bolo všetko. Inak sa správal normálne. Ich odchod na dovolenku do Francúzska cez Čedok sa blížil. Manželka sa chovala naďalej prirodzene, a tak stáli pred rozhodnutím, či im odsúhlasiť vydanie výjazdnej doložky. Nakoniec sa poručík Galko rozhodol pre osvedčený trik. Predvolal si oboch manželov na oddelenie, kde sa ich spýtal, či nevedia nič o nehode, pri ktorej zahynuli dvaja ľudia. Oni vraj prechádzali autom okolo a on ako lekár zraneným neposkytol prvú pomoc. Keď sa vysvetlilo, že išlo o omyl, prepustili ich. Poručíkovi ľudia medzitým tajne vnikli do ich bytu. Podozrenie sa potvrdilo. Keď vstúpili dnu, hneď vedeli, koľká bije. Byt bol takmer prázdny. Všetko, čo malo cenu, bolo preč. To znamenalo len jediné. Vtáčkovia sa dlhodobo chystali vyletieť zo svojho hniezdočka.

„Súdruh náčelník,“ hlásil mu Galko, „doktor Lopušný sa zrejme chystá opustiť republiku, pretože rozpredal zariadenie bytu. Navrhujem nedať mu výjazdnú doložku alebo devízový prísľub a naďalej ho sledovať. Trošku ho vykúpeme vo vlastnej šťave a potom sa uvidí.“

„Výborne, súdruh poručík. Sledujete ich a priebežne mi podávajte správy. Môžete odísť, ale pozor, zdá sa, že je to prefíkaná dvojica, keď sme ich správanie doteraz nezachytili.“

* * *

„Drahá, mám výbornú správu,“ radostne oznámil svojej polovičke doktor Lopušný. „Dnes som konečne dostal za náš byt peniaze a už som ich aj vymenil u jedného vexláka, ktorého som operoval, za marky. Musíme ich nejako šikovne zašiť, aby ich colníci pri kontrole nenašli. Už viem aj kde. Kúpiš si parochňu takej farby, ako máš vlasy na pase a dáš si ich pod ňu. To tie svine nenapadne.“

„Janko, ja sa bojím. Viem, že sa na to chystáme dlho, ale zrazu mám nejaký nepríjemný pocit.“

„Miláčik, už sa nedá nič robiť. Kocky sú hodené. Byt nám už nepatrí. V nedeľu sa sem prídu nasťahovať noví majitelia, takže keby sme aj chceli zostať, nemali by sme kde bývať. No nestrachuj sa, v tom čase si už budeme užívať dovolenku vo Francúzsku a pomaly sa chystať na cestu do Bristolu. Tam bude iný život.“

Doktor Lopušný sa premenil na soľný stĺp. Neveril vlastným ušiam. To snáď nemôže byť pravda, že devízový prísľub nedostane. Predsa riaditeľ, pod ktorého tieto veci patrili, bol jeho priateľ. Aj tohto roku mu bez problémov sľúbil, že s devizákom si problémy robiť nemusí. Zrazu mu prišlo na rozum, že ho zvyčajne dostal dlho pred cestou a teraz, keď sa naň občas pýtal, vždy bolo čosi, prečo mu ho ešte nemohli dať. Konečne sa mu podarilo dať do pohybu nohy a pomaly, pomaly odchádzal z banky na ulicu. Tam opäť zostal stáť. Všetko je stratené, pomyslel si. Niekto ma udal. Mám síce peniaze, ale nemám byt a zrejme si po mňa čoskoro prídu. To je koniec. Musím čosi urobiť, ale čo?! Čo! Áno, to je jediná možnosť. Musím ísť teraz naspäť do nemocnice a tváriť sa, akoby nič. Určite ma sledujú. Potom večer nejako vykĺzneme z domu a pôjdeme do hotela, kde prespíme. Ráno pôjdeme na Vajnorské letisko a náčelníkovi poviem, že som si ako obyčajne prišiel zalietať a že manželku som zobral na vyhliadkový let, keďže so mnou ešte neletela. Či ho obmäkčím, aby to dovolil, neviem, ale je to jediná možnosť, ako by sme sa z republiky mohli dostať. Ak to nevyjde, budem mať na krku ďalší paragraf navyše. Risknem to. Nechcem tu zhniť a robiť väzenského lekára kdesi v Leopoldove či v Plzni na Borech.

„Vierka,“ oslovil ju čo najláskavejšie, „sadni si, musím ti niečo veľmi dôležité povedať.“ Pozrela na neho svojimi veľkými zelenými očami, v ktorých sa zračil strach. „Nedostali sme devizák, to znamená, že niekto nás udal, a teda môžeme čakať, že pre nás prídu eštebáci. Nie, nie je ešte všetko stratené. Je tu jedna riskantná možnosť, a ak budeš súhlasiť, skúsime im zajtra uletieť.“

„Uletieť?! Ako si to predstavuješ,“ spýtala sa zarazene po dlhej chvíli, keď sa ako-tak spamätala.

„Dobre ma počúvaj. Teraz si prefarbi vlasy na čierno, potom si niečo jednoduché oblečieš a nenápadne sa pokúsiš odísť von. Ak zistíš, že ťa nikto nesleduje, nasadneš na električku a zavezieš sa ňou na konečnú do Rače. Tam pôjdeš do krčmy k Trom zajacom, kde ma počkáš. Ja sa pokúsim cez zadný vchod tiež zmiznúť. Nalepím si bradu čo mám, keď robím Deda Mráza, ale samozrejme si ju podstrihnem a tiež si ju zafarbím na čierno. Ak do troch hodín za tebou neprídem, tak ma chytili. Peniaze daj bratovi a choď normálne do roboty. Ja všetko zoberiem na seba a ty tvrď, že si o ničom nevedela a že som ťa postavil pred hotovú vec, keď som sa dozvedel, že nemôžeme vycestovať. Teraz pozbieraj všetku svoju odvahu a poďme sa pripraviť na dlhý výlet.“

„Keď prídeš k Trom zajacom, potom čo?“ spýtala sa so skepsou v hlase.

„Dúfam, že v robotníckej ubytovni Chemko Strážske, ktorá je v Rači, dostaneme nocľah a ráno prvým autobusom sa vyberieme na neďaleké Vajnorské letisko. Odtiaľ vyletíme za slobodou. To je jediná možnosť, ako môžeme uniknúť base. Naše šance vidím tak dve ku ôsmim, ale musíme to skúsiť.“

Po odchode manželky išiel k chladničke a zobral z nej poslednú fľašku whisky, ktorú si nechával na rozlúčku s bytom. Pravda, predstavoval si to trochu inakšie. Teraz sa potreboval upokojiť. Pred svojou ženou sa tváril pokojne, ale vo vnútri to v ňom vrelo. Niečo podobné, čo chystá, sa už dávno nikomu nepodarilo a v tom videl šancu. Na letisku je už trochu voľnejší režim, ale i tak je riziko, že sa im nepodarí odletieť veľké. Ak dostal veliteľ letiska hlášku od ŠtB, tak ich prídu na letisku rovno zatknúť. Po druhom poriadnom pohári sa ako-tak upokojil a išiel si upraviť dedomrázovskú bradu. Hm, pomyslel si, človek naozaj nevie, čo všetko sa mu môže v živote zísť. Po hodinke príprav si prilepil bradu, čiapku si nasadil hlboko do čela, golier saka si vyhrnul hore a nakoniec predným vchodom ľahostajne vyšiel von. Rozhodol sa pre hlavný vchod preto, lebo dúfal, že takto bude nenápadnejší. Keď strážia aj zadný vchod, tak tam si dobre prezrú tých pár ľudí, ktorí pôjdu cezeň. Srdce mu búšilo ako šprintérovi pred cieľovou páskou, ale krok nezrýchlil. Konečne zahol za roh a zamieril na zástavku električky číslo päť. Zdá sa, zvažoval v duchu, že nikto za mnou nie je. Uvidím, kto nastúpi dnu. Potom to bude jasnejšie. Ak Vierku medzitým nezatkli, tak tá ľahšia polovica plánu je za nami.

* * *

„Chlapci, kto stráži doktorov byt?“ spýtal sa poručík Galko.

„Práporčík Jahnátek,“ odpovedal podporučík Šedivý, ktorý mal na starosti tento prípad.

„To je ten mladý, čo sa tu ešte ani poriadne nezohrial?“

„Áno, ale vyzerá byť šikovný a nakoniec nepredpokladám, že by sa tam mohlo niečo mimoriadne prihodiť. Ujsť nemajú ako. Cez čiaru sa neodhodlajú prejsť, veď s tým nerátali a lietať nevedia.“

„To je pravda. Nakoniec, nič na nich nemáme. Že si popredali veci z bytu a chceli ísť na dovolenku do Francúzska, to je ich vec. To nie je trestné. Som zvedavý, ako to budú riešiť s bytom. Od soboty budú bezdomovci. V pondelok si ich predvoláme a trošku na nich pritlačíme. Ale aj tak si myslím, že sme ich mali nechať a pekne ich chytiť aj s peniazmi pri colnej kontrole. Potom by už museli zaspievať. Hore mi to však neprešlo, takže namiesto finále ideme len do druhého polčasu. Doneste mi ešte Lopušného materiály, chcem si niečo overiť.“

Kurva, zahrešil v duchu. Podporučík Šedivý sa mýlil. On vie lietať. Čo je slepý, že si nevšimol, že sa venuje amatérskemu lietaniu a je členom zväzarmovského letiska vo Vajnoroch? Ešteže ten debil si neodpustil poznámku o tom lietaní, inak by som si na to nespomenul.

„Služba, zavolajte mi ihneď podporučíka Šedivého!“

„Volal si ma, súdruh poručík?“

„Ty si slepý, alebo si úplne osprostel? Neprečítal si si v jeho papieroch, že je amatérsky letec? Čo ak nám naozaj odletia, ako si sarkasticky poznamenal? Okamžite zavolaj na Vajnorské letisko a povedz im, že ak tam príde doktor Lopušný a chcel by si zalietať, nech nás okamžite informujú a nastúpiť do lietadla mu nedovolia! Je večer, teraz tam asi už nikto nie je, ale ráno to hneď zariaď a modli sa, aby nám neubzikol.“

Keď práporčík Jahnátek prišiel k podporučíkovi Šedivému hlásiť priebeh nočnej služby oznámil mu, že od jeho nástupu do služby do ôsmej rána z bytu nikto neodišiel.

To je trochu čudné, pomyslel si. Veď Lopušný chodí do nemocnice na siedmu a pokiaľ viem, dovolenku má vypísanú až od pondelka a jeho žena tiež.

„Súdruh práporčík, zavolaj hneď svojmu nástupcovi a povedz mu, nech pod nejakou zámienkou zazvoní u Lopušných a presvedčí sa, či sú doma. Výsledok mi okamžite hlás!“

Ani po dlhom zvonení a silnom búchaní na dvere nikto neotváral. To znamená, hovoril si pre seba podporučík Šedivý, že sa o niečo pokúsili alebo pokúsia. Tí debili nevedia ustrážiť ani nejakého doktorka. Kurvafix, cítim v kostiach, že to bude prúser na mraky. No nech si ma neželajú. Ježiš, ja som zabudol zavolať na to Vajnorské letisko. Samozrejme, linka je obsadená. Čo stále volajú na meteorologickú stanicu? Že na letisku vypadáva už dva dni telefónna linka, to na IV. správe nevedeli. Nebola to sabotáž, tak ich to nezaujímalo, lenže malo. Pre Šedivého ľudí to bola smola, pre Lopušných nádej.

„Vierka, vstávaj,“ budil ju manžel, „je šesť a musíme vypadnúť s robošmi, inakšie si nás začnú všímať viac, ako je potrebné. Som presvedčený, že už zbadali, že nie sme doma a rozbiehajú tú svoju strašlivú mašinériu. Ak do ôsmej nebudeme vo vzduchu, tak... No, nechcem na to ani pomyslieť. Máme teda k dispozícii najviac dve hodiny.“

Vrátnik, ktorý nastúpil na raňajšiu zmenu, si ich pomedzi odchádzajúcich stavebných robotníkov nevšimol a nemal ani prečo. Žiadne hlásenie o podozrivých nocľažníkoch nemal, a tak ešte podriemkaval, keď prišli za ním policajti a pýtali sa, či nevidel manželov Lopušných.

„Myslím si, že takí tu neboli, ale môžem sa pozrieť do knihy, či nie sú tu zapísaní. Ale predstavte si. Sú tu ubytovaní, a to na izbe číslo šesťstodva, čo je na šiestom poschodí.“

Nestačil to ani dopovedať a už sa príslušníci Zboru národnej bezpečnosti z račianskej služobne hnali k výťahom. Izba na ich smolu bola prázdna. Okamžite to hlásili veliteľovi a ten majorovi Pospíšilovi. Ten sa dovtípil, že dvojica už mieri na Vajnorské letisko a oni sa tam nemôžu dovolať.

„Služba!“ zakričal na dozorného, „okamžite vyhláste pohotovosť a chlapci nech sa s húkačkou ženú na Vajnorské letisko. Z Februárky to nie je ďaleko, možno ich ešte chytíte.“

Doboha, hrešil v duchu major Pospíšil, ja som ich chcel chytiť na hranici, kde by mali pri sebe neprihlásené peniaze a bohvie čo ešte. Tí starí páprdovia hore však už stratili súdnosť. Teraz si to zase odskáčem ja. Čo však môžem robiť s ľuďmi, ktorí nevedia ustrážiť obyčajného doktorka s manželkou.

Bolo trištvrte na sedem, keď nasadli na autobus číslo päťdesiatšesť. Ten ich cez Rendez, okrajovú račiansku štvrť, odviezol priamo pred letisko. Keď vystúpili z autobusu, akurát pri bráne zastavil v aute náčelník letiska. Stiahol okienko a zakričal na doktora: „Janíčko, čo to máš za kočku. Vari s ňou nechceš ísť do vzduchu. Si tu nejako zavčasu. Čo si nespal doma?“ a na svoju akože vtipnú poznámku sa tak trochu závistlivo zasmial.

„Servus, súdruh náčelník. Uhádol si, že si ideme zalietať. Táto žena nie je moja frajerka, ale vlastná manželka. Ešte nikdy neletela, a tak som jej sľúbil, že na narodeniny ju zoberiem hore. Dúfam, že mi to mimoriadne dovolíš.“

„No, to nebudeme riešiť tu, ale poďte ku mne do kancelárie. Tam sa porozprávame.“

Naveľa, naveľa mu to – vzhľadom na manželkine narodeniny, ktoré naozaj mala, veď dovolenka vo Francúzsku bol darček k jej sviatku – dovolil. Chcelo sa mu vykríknuť od radosti a bežať k lietadlu, ale vedel, že bez pohárika vodky to nepôjde. Konečne dopili a dali si aj do druhej nohy. Horko-ťažko sa premohol, aby nešprintoval k lietadlu. Keď sa ocitli v kabíne a naštartoval dvojmiestneho Trénera, od šťastia skoro nedýchal. Ešte ho zdvihnúť do vzduchu a majú vyhrané. Vtom si všimol, že sa k ním veľkou rýchlosťou blíži s húkačkou policajné auto. Tak sa chlapci dovtípili, že to skúsime cez vesmír, len im to trochu dlhšie trvalo. To však už lietadlo stúpalo do vzduchu a on vedel, že sú zachránení. Azimut bol jasný. Smer Viedeň. Tých niekoľko kilometrov do hlavného rakúskeho mesta preletia za pár minút, len musí nabrať výšku, aby ich náhodou nezostrelili pohraničníci. Aha, tam je Schwechat. Tak sa nám to predsa len podarilo.

„Vierka, drž sa,“ zakričal jej, „ideme pristávať. Sme slobodní. Nech žije Bristol, nech žije Anglicko!“

Len pár minút po tom, ako lietadlo s manželmi Lopušnými preletelo štátnu hranicu, zazvonil na stole majora Pospíšila telefón. Na konci tajnej linky mu veliteľ pohraničnej stráže v Devíne, major Záleský, volal, že hranicu narušilo neznáme lietadlo a smerovalo do Rakúska. Tak tí idioti to zase posrali, pomyslel si. Lopušný im uletel doslova pred nosom. Varoval som ich, že to nie je žiaden hlupák, aby si dali na neho pozor. Týmto debilom tu môžem rozprávať, čo chcem, oni vedia len chlastať a behať za babami.

Major Pospíšil po tejto správe znechutene treskol slúchadlom telefónu. V Štátnej bezpečnosti robil už vyše pätnásť rokov a ako jeden z mála pracovníkov nielen, že bol doktor práv, ale absolvoval aj Leningradský polytechnický inštitút a bol uznávaným odborníkom na kódovanie. Okrem ruštiny hovoril aj anglicky. Tú zvládol vlastnou usilovnosťou a s pomocou súkromných učiteľov. V aparáte ŠtB svojimi vedomosťami, ale i úspechmi vynikal, a tak mal svojich zarytých závistlivých nepriateľov. Aj príroda, ako to niekedy býva, bola k nemu štedrá. Meral skoro stodeväťdesiat centimetrov, bol blonďák s príjemnou energickou tvárou, podmanivým úsmevom, s atletickou postavou. Miloval ženy a dobrú zábavu, čo ho brzdilo v kariére. Už dávnejšie mal byť plukovníkom, ale keď jeho nadriadený, generál Pivonka, zistil, že chodí s jeho mladou ženou, preradil ho kdesi do Svidníka a tam zostal trčať štyri roky. Po jeho odchode do dôchodku si ho nový šéf vyžiadal naspäť. Za tri roky po návrate do Bratislavy sa stal z nadporučíka nielen majorom, ale aj šéfom IV. správy, čo bol mimoriadny výkon.

Musím to tu preorať, pomyslel si v duchu, lebo s tými ľuďmi, čo tu mám, veľa toho nenarobím. Dnes už kašlem na to a idem sa trochu zabaviť. O piatej mám tenis na Zlatých pieskoch, potom s partiou skočíme na pivečko k Mamutovi a konečne je víkend.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

PRVÁ ČASŤ

Rozlúčka so študentským životom

Nástup

Štátna bezpečnosť zasahuje

Športovo-branné a iné hry

Pád

Krach CK SEN

Generál Pospíšil

Lano z Moskvy

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ

ŠTVRTÁ ČASŤ