Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Vydání první

Copyright © 2013 by Deveraux, Inc.

This translation published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of The Random House Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1841. publikaci

Přeloženo z anglického originálu True Love

vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Jana Carrasco

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-872-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-915-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Jude Deveraux

Pravá láska

(ukážka)

PRVNÍ ČÁST CYKLU

NEVĚSTY Z NANTUCKETU

Mému moři – navždy…

Prolog

Jared Montgomery Kingsley

NANTUCKET

„Přijede v pátek,“ odpověděl Jared na otázku svého dědečka Caleba, „takže já ještě předtím odjedu – a myslím, že bude nejlepší, když se budu držet stranou celou dobu, co tu bude. Zařídím, aby ji někdo vyzvedl u trajektu. Wes mi dluží službičku za to, že jsem mu nakreslil plány na garáž, takže to pro mě udělá.“ Jared si přejel rukou po tváři. „Když se jí budou všichni vyhýbat, možná zabloudí v nějaké uličce a už ji nikdy neuvidíme. Mohlo by si ji odnést nějaké strašidlo.“

„Vždycky jsi měl moc bujnou představivost,“ usadil ho Caleb. „Možná bys ji teď ale mohl ovládnout a zkusit trochu vlídnosti. Nebo je to snad ve vaší generaci nedostatkové zboží?“

„Vlídnost?“ podivil se Jared a potlačil příval vzteku. „Tahle ženská hodlá zabrat můj dům na celý rok a vyhnat mě. Můj dům. A proč? Protože jako dítě viděla pár duchů. To je všechno. Můj dům bude zkonfiskovaný, protože teď, jako dospělá, možná dokáže vidět něco, co jiní lidé nedokážou.“ V jeho hlase se odráželo znechucení nad celou situací.

„Je to trochu komplikovanější, a ty to víš,“ prohlásil jeho dědeček nevzrušeně.

„Hm, no jo. Nemůžu jen tak zapomenout na všechna ta tajemství, že ne? Zaprvé je tu matka té dívky, Victoria, která před svou vlastní dcerou dvacet let skrývá, že tenhle ostrov navštěvuje. A pak je tu samozřejmě velká záhada Kingsleyů, která musí být vyřešena. Dvě stě let stará nezodpovězená otázka trápí naši rodinu už od –“

„Dvě stě dva roky.“

„Cože?“

„Ta záhada je nevyřešená už dvě stě dva roky.“

„Správně.“ Jared si povzdechl a posadil se na jedno ze starobylých křesel v domě, který jeho rodina vlastnila od roku 1805, kdy byl postaven. „Záhada, kterou nikdo nedokázal vyřešit už dvě stě dva roky, ale z nějakého nepochopitelného důvodu to tahle holka dokáže levou zadní.“

Caleb vstal, ruce si založil za zády a vyhlédl z okna. Byl začátek léta, provoz však už narůstal. Brzy budou auta blokovat i jejich tichou ulici. „Možná tu záhadu nikdo nerozlouskl, protože se doopravdy nesnažil. Nikdo ji nikdy nezkusil… najít.“

Jared na okamžik zavřel oči. Když jeho prateta Addy zemřela, trvalo měsíce vyřídit tu směšnou poslední vůli, kterou po sobě zanechala. Stálo v ní, že mladá žena, Alixandra Madsenová, která byla v domě naposledy, když jí byly čtyři roky, tu může žít celý rok. Během té doby se má pokusit vyřešit rodinnou záhadu – tedy pokud bude chtít. Teta Addy dala jasně najevo, že když se jí do jejího úkolu nebude chtít, nemusí. Místo toho se může třeba projíždět na jachtě nebo pozorovat velryby nebo tisíce jiných věcí, které si Nantuckeťané vymysleli, aby zabavili to neuvěřitelné množství turistů, kteří brávali jejich ostrov každé léto útokem.

Kdyby šlo jenom o jedno tajemství, Jared by to nějak zvládl, ale tolik přetvařování prostě neustojí. Věděl, že by zešílel, kdyby se snažil před tou mladou ženou zatajit, že její matka, Victoria Madsenová, trávila každé léto měsíc v domě tety Addy, aby prováděla průzkum pro své oblíbené historické romány. Jared se nadechl. Možná by na to měl jít jinak. „Nechápu, proč tuhle práci dostala nějaká cizačka. Tady na ostrově nemůžeš hodit harpunou, aniž bys zasáhl někoho, jehož rodina už tu žije celá staletí. Kdyby ten úkol dostal někdo z nich, tahle holka by sem vůbec nemusela jezdit. Rozlouskli by tu záhadu, a tajemství, které chtěla Victoria uchovat, by bylo v bezpečí.“

Zarazil se, když uviděl pohled svého dědečka. Už bylo řečeno vše.

„Vyjádřil ses jasně,“ řekl Jared. „Jeden rok, nic víc, pak ta holka odjede a všechno se vrátí do normálu. Já dostanu zpátky domov a svůj život.“

„Až na to, že v té době už možná budeme vědět, co se stalo Valentině,“ prohlásil Caleb tiše.

Jareda rozčilovalo, že je tak naštvaný a stařík zase tak klidný. Věděl však, kdy vyklidit pole. „Tak mi ještě jednou řekni, proč drahá tetička Addy nehledala naši milovanou Valentinu sama.“

Dědečkova pohledná tvář se okamžitě proměnila v bouři. Jako na moři. Stáhl ramena a vypjal hruď. „Zbabělost!“ zařval, byl to zvuk, který by vyděsil každého muže. Ale Jared ho slýchával celý svůj život, takže ho z klidu nevyvedl. „Z čiré zbabělosti! Adelaide se bála, co by se stalo, kdyby pravdu vážně zjistila.“

„Její milovaný duch by tak mohl zmizet a nechat ji v tomhle obrovském starém domě samotnou,“ ušklíbl se Jared. „A navíc, lidé si o ní mysleli, že je to stará panna s penězi, které zdědila z mýdel. Ale peníze z jejich prodeje už byly dávno pryč, jenomže ty, teta Addy a Victoria jste našli způsob, jak si udržet střechu nad hlavou, že? Že to znamenalo praní špinavého prádla jejich předka na veřejnosti, zřejmě trápí jenom mě.“

Jeho dědeček se znovu zadíval z okna. „Jsi horší než tvůj otec. Nemáš žádnou úctu ke starším. A musíš vědět, že jsem Adelaide tu závěť poradil já.“

„Samozřejmě,“ přikývl Jared. „A to všechno bez toho, že byste se zeptali mě.“

„Věděli jsme, že bys řekl ne, tak proč bychom se tě ptali?“

Když Jared mlčel, starší muž se na něho ohlédl. „Proč se směješ?“

„Ty doufáš, že se ta holka zamiluje do milostného románku Kingsleyho ducha, že jo? To je tvůj plán.“

„Jasně že ne! Zná tu věcičku ve světě, která… Jak se tomu říká?“

„Proč se ptáš mě? Můj názor nikoho nezajímá.“

„Pavouci… Ne, to není ono. Síť. Tak je to. Zná tu síť a dokáže se tam podívat.“

„Pro tvou informaci, i já znám síť, tedy internet, a můžu tě ujistit, že Valentina Montgomeryová, kterou hledáš, tam vážně není.“

„Všechno se to stalo strašně dávno.“

Jared vstal z křesla a přešel k oknu vedle dědečka, aby se podíval na turisty, kteří už začínali přijíždět. Od Nantuckeťanů se lišili jako delfíni od velryb. Byla to zábava, sledovat je, jak klopýtají po dlažebních kostkách ve svých botách na vysokých podpatcích.

„Jak asi tahle holka najde to, co jsme my nedokázali?“ podotkl Jared klidným hlasem.

„Nevím. Ale cítím, že je to tak správně.“

Jared z dlouholeté zkušenosti dobře věděl, že jeho dědeček lže nebo mu něco zatajuje. Musel existovat nějaký důležitější důvod, proč Alix Madsenová dostala k využívání sídlo Kingsleyů na celý rok, ale Caleb mu ho nechtěl říct. A Jared tušil, že se celý ten příběh nedozví, dokud Caleb nebude chtít.

Ovšem Jared se nevzdával. Ještě ne. „Nevíš o ní úplně všechno.“

„Pak mi to musíš prozradit.“

„Minulý týden jsem mluvil s jejím otcem, prozradil mi, že jeho dcera je teď v hrozném stavu.“

„A pročpak?“

„Měla před svatbou nebo tak něco, ale se snoubencem se nedávno rozešli.“

„Pak bude ráda, že je tady,“ prohlásil dědeček. „Její matka tenhle ostrov vždycky milovala.“

„Myslíš matku, o které ani neví, že sem jezdila každý rok?!“ Jared začínal mít potíže se sebeovládáním. Mávl rukou. „Zapomeň na to. To děvče se právě rozešlo s přítelem nebo snoubencem – jedním z nich, to netuším. Víš, co to znamená, ne? Bude pořád ubrečená a zoufalá a bude se cpát čokoládou, pak uvidí…“

„Ducha.“

„Ano,“ přikývl Jared. „Vysokého, pohledného, neustále mladého ducha, který dokáže projevit soucit, je neustále galantní a okouzlující, takže se do něho zamiluje.“

„Myslíš?“

„Tohle není žádný vtip,“ namítl Jared. „Bude to jen ženská z další generace, která se vzdá skutečného života kvůli něčemu nereálnému.“

Starší muž se zamračil. „Adelaide se nikdy nechtěla provdat a její život nebyl ani zdaleka nereálný.“

Caleb se na vnuka podíval s tváří staženou vztekem.

„Dobře,“ prohlásil Jared a vyhodil ruce do vzduchu. „Tak se možná v tetě Addy pletu. Víš, jak moc jsem ji miloval. Stejně jako všichni na ostrově, a ten by ani zdaleka nevypadal tak jako teď, nebýt tetiny tvrdé práce.“ Nadechl se. „Tohle děvče je ale jiné. Není z rodiny. Není zvyklá na duchy a rodinné záhady a legendy staré dvě stě dva roky. Ani nezná rozvrzané staré domy nebo ostrovy, kde si můžeš koupit sako za tisíc dolarů, ale ani v jednom obchodě nenajdeš bavlněné spodní prádlo.“

„Všechno se naučí.“ Dědeček se otočil a usmál se. „Proč ji to nenaučíš ty?“

Jaredovou tváří přelétl výraz hrůzy. „Víš, jaká je a co ode mě chce. Víš, že studuje… že chce být…“

„Ven s tím, chlapče!“ zařval jeho dědeček. „Co studuje?“

„Architekturu.“

Starší muž to věděl, ale nechápal, proč se to Jaredovi nelíbí. „Copak ty taky nejsi architekt?“

„To jsem,“ souhlasil Jared. „Přesně to jsem. Ale já mám svou firmu. Já mám – já jsem –“

„Hm,“ vydechl Caleb. „Chápu. Ty jsi mistr a ona je žačka. Bude na tebe mít spoustu otázek.“

„Ne že by to zrovna tebe mělo trápit, ale právě teď je ekonomika v recesi. Trh s byty se zhroutil. Architekti patří k těm, kteří byli zasaženi nejvíc. Nikdo nikoho nenajímá. Ti, co právě promovali, jsou zoufalí a agresivní. Jsou jako žraloci požírající jeden druhého.“

„Tak ji vezmi do učení,“ vyštěkl jeho dědeček. „Dlužíš přece jejím rodičům za celý svůj život.“

„To ano, a to je další důvod, proč tu nemůžu zůstat. Jak bych před ní mohl zatajit všechna ta tajemství? Jak bych mohl před Victoriinou vlastní dcerou zatajit, co se stalo, když tu byla na ostrově?“ zeptal se Jared hlasem plným zoufalství. „Uvědomuješ si, do jaké pozice mě ta tetina idiotská poslední vůle postavila? Nejenže mám chránit tajemství lidí, kterým dlužím za svůj život, ale moje firma je v New Yorku a tahle dívka studuje architekturu. Je to nemožná situace!“

Caleb první část toho výlevu ignoroval. „Proč ti vadí, co studuje?“

Jared se ušklíbl. „Bude chtít, abych ji učil, abych se podíval na její kresby, analyzoval je a kritizoval. Bude se vyptávat na moje kontakty, na moje… Prostě na všechno.“

„Mně to připadá jako fajn věc.“

„To teda není!“ zvolal Jared. „Nechci být návnada, na které se někdo nakrmí. A já rád pracuju, nechci nikoho nic učit.“

„A jaké úžasné skutky jsi měl v plánu vykonat,“ zdůraznil poslední slovo Caleb – „zatímco tu bude? Souvisí to nějak s těmi holkami z ulice, se kterými se povyrážíš?“

Jared si zoufale povzdechl. „To, že dnešní dívky nenosí tolik oblečení, neznamená, že mají nižší morálku. Už jsme to probírali snad tisíckrát.“

„Narážíš snad na včerejší noc? Jakou ta měla morálku? Kde jsi ji našel?“

Jared obrátil oči v sloup. „U Kapitána Jonase.“ Byl to bar poblíž přístaviště a nebyl zrovna proslulý dobrými způsoby.

„Netroufám si zeptat se, na jaké lodi byla kdy kapitánem. Ale kdo jsou rodiče té mladé ženy? Kde vyrostla? Jak se jmenuje?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Jared. „Betty nebo Becky, nevzpomínám si. Odjela na trajektu dneska ráno, ale možná se tohle léto ještě vrátí.“

„Je ti třicet šest, nemáš žádnou ženu ani děti. Copak tebou rod Kingsleyů vymře?“

Jared se neubránil, aby nezamumlal: „Radši to než se otravovat s tou studentkou architektury.“

I když byl Jared vyšší, jeho dědečkovi se podařilo podívat se na svého vnuka spatra. „Ohledně přitažlivosti se jistě nemusíš trápit. Kdyby byla tvá zbožná matka naživu, ani ona by tě takhle nepoznala.“

Jared se zastavil u okna a přejel si rukou přes vousy. Děda mu už dávno prozradil, že tenhle rok měl být pro tetu Addy poslední, takže uspořádal záležitosti své firmy, aby s ní strávil poslední měsíce tady na ostrově. Nastěhoval se do domku pro hosty a s tetou Addy trávil tolik času, kolik mohl. Byla to velice chápavá žena. Vždy ho varovala, když chtěla uspořádat čajový dýchánek, aby se mohl ukrýt na své lodi. Nikdy nemluvila o ženách, které si tu a tam přivedl domů. A především předstírala, že nemá nejmenší tušení, proč tu vlastně je.

V posledních společných týdnech si hodně povídali. Teta Addy mu vyprávěla o svém životě, a jak dny míjely, začala se zmiňovat o Calebovi. Nejprve Jaredovi vysvětlila, kdo to je. „Je to tvůj pátý pradědeček,“ prozradila.

„Já jich mám pět?“ dobíral si ji.

Tvářila se vážně. „Ne. Caleb je tvůj pra-pra-pra-pra-pradědeček.“

„A je pořád naživu?“ zeptal se Jared, který si hrál na hloupého a dolil jí skleničku rumu. Všechny ženy rodu Kingsleyů zbožňovaly rum. „To je ta jejich námořnická krev, kterou zdědily,“ poznamenal dědeček.

Jared sledoval, jak jde tetě všechno pomaleji a pomaleji. „Jsme si čím dál blíž,“ oznámil dědeček Jaredovi a od té doby trávil s tetou každou noc. Prožili spolu mnoho let. „Byl jsem s ní nejdéle ze všech,“ prohlásil Caleb a v očích, jež nikdy nezestárly, se zatřpytily slzy. Calebu Kingsleymu bylo třiatřicet, když zemřel, a o dvě stě let později nezestárl ani o den.

Přestože si byli Jared a jeho teta blízcí, nikdy jí neprozradil, že i on se se svým dědečkem vidí, mluví, a dokonce se s ním hádá. Všichni muži z rodu Kingsleyů to dokázali, ale ženám se s tím nikdy nesvěřili. „Ať si myslí, že Caleb patří jen jim,“ pověděl otec Jaredovi, když byl ještě chlapec. „Jak bychom navíc vypadali, kdyby se provalilo, že si po večerech povídáme s mrtvým mužem? Ať se raději bojí, že máš nějakou ženskou.“ Jared si tím nebyl jistý, ale mlčení zachoval. Všech sedm Jaredů z rodu Montgomeryů Kingsleyů Calebova ducha vídávalo, včetně většiny jejich dcer a několika mladších synů. Podle Jaredova názoru o tom rozhodoval sám Caleb, jestli ho někdo uvidí či nikoliv, ale dědeček mu nikdy jeho domněnku nepotvrdil.

Říkat, že je poměrně zvláštní, když ta mladá žena, ta Alix Madsenová, vidí Calebova ducha, bylo hodně slabé prohlášení.

Dědeček Caleb se na něho teď mračil. „Měl by sis zajít k holiči a nechat si oholit ty strašné vousy. I vlasy máš moc dlouhé.“

Jared se otočil k zrcadlu. Caleb si ho přivezl z Číny při té poslední, katastrofální cestě před mnoha lety. Jared musel uznat, že vypadá vážně strašně. Od tetiny smrti jen málokdy opouštěl svou loď. Neholil se ani se nestříhal několik měsíců. Ve vousech se mu objevovaly stříbrné proužky a ve vlasech šedivé pramínky. Už mu dopadaly skoro na ramena. „Nevypadám už jako Newyorčan, že ne?“ zeptal se Jared zamyšleně. Když v příštím roce nemůže zůstat na svém milovaném ostrově, bude lepší, když ho nikdo nepozná.

„Je mi jedno, co si myslíš,“ oznámil Caleb.

Jared se otočil a na dědečka se usmál. „Domníval jsem se, že na mě budeš hrdý. Na rozdíl od tebe se nesnažím, aby se do mě zamilovalo nějaké nevinné děvče.“ Další prohlášení, při kterém jistojistě ztuhne dědečkovi úsměv na tváři.

Exploze přišla okamžitě. „Nikdy jsem žádnou ženu –“

„Já vím, já vím,“ ujistil ho Jared, bylo mu pohledného ducha líto. „Tvé motivy jsou čisté a nevinné. Čekáš na návrat – nebo na reinkarnaci, chceš-li – ženy, kterou miluješ, své drahé Valentiny. A vždy jsi jí byl věrný. Už jsem to slyšel. Poslouchám to celý svůj život. Poznáš ji, až ji uvidíš, pak spolu vy dva odkráčíte ruku v ruce do západu slunce. Což znamená, že buď ona umře, nebo se ty probereš znovu k životu.“

Caleb byl na vnukovo přezíravé a drzé chování zvyklý. Nikdy mu to neprozradil, ale ze všech vnoučat mu byl právě on nejvíce podobný, když ještě žil. Zachmuřil se. „Musím vědět, co se Valentině stalo,“ konstatoval jednoduše. Nedodal už, že čas běží. Do dvacátého třetího června, což bylo už za jeden jediný týden, musel zjistit, co se stalo s ženou, již miloval natolik, že je nemohla rozdělit ani smrt. Jestli tenhle oříšek nerozlouskne, obával se, že žádný z nich – žádný člověk, který byl do tohoto příběhu před dávnými časy zapletený – nenajde štěstí, jež si zaslouží. Stačilo jen, aby přiměl svého tvrdohlavého, nikdy neposlouchajícího vnuka, aby uvěřil.

1

Alix brečela a brečela, zatímco jí Izzy podávala jednu sladkou útěchu za druhou. Zatím to byly dvě koblihy, jedna z těch tyčinek s šedesáti procenty kakaa, celá čokoláda Toblerone a jeden Kit Kat. Jestli to tak bude pokračovat, Alix se pustí do čokoládových sušenek, což by znamenalo, že se k ní Izzy přidá, přibere pět kilo a nevejde se do svých svatebních šatů. Není snad skvělá kamarádka?

Pluly na rychlém trajektu z Hyannisu na Nantucket, usazené u jednoho ze stolků v baru. Na dosah měly všechny dobroty způsobující obezitu.

Alix se v posledních několika týdnech dařilo docela dobře, s Izzy dokončily poslední semestr architektury. Předvedly své závěrečné projekty, učitel jako vždy vyzdvihoval Alix jako zářný případ, až se cítila trapně.

Té noci Alix její přítel oznámil, že se s ní rozchází. Pustil ji k vodě. Eric jí sdělil, že má v životě jiné plány.

Po tom strašném rande přišla Alix za Izzy. Když zaklepala u jejích dveří, Izzy se svým snoubencem Glennem leželi na gauči s obrovskou mísou popcornu. Ani trochu ji nepřekvapilo, když jí Alix prozradila, co se stalo – dokonce se na to připravila a měla v ledničce uložené dvě krabice čokoládovo-karamelové zmrzliny.

Glenn políbil Alix na čelo. „Eric je pitomec,“ prohlásil a pak zamířil do postele.

Izzy se domnívala, že ji čeká celá noc plná zoufalství, ale Alix jí do hodiny usnula na pohovce. Ráno byla docela v klidu. „Asi se radši půjdu sbalit,“ oznámila. „Teď nemám důvod nejezdit.“ Narážela na možnost strávit rok na ostrově Nantucket. Před několika lety, hned poté, co se Izzy seznámila s Glennem – a okamžitě pochopila, že si ho jednou vezme –, uzavřely dívky úmluvu. Po posledním semestru na škole si dají rok volno, než si začnou hledat nějakou práci. Izzy měla v plánu tu dobu pořádně využít, nic nedělat a přemýšlet, co by chtěla provést se svým životem.

Alix vždy věděla, že si chce připravit portfolio návrhů, které by předložila potenciálnímu zaměstnavateli. Protože většina studentů mířila ze školy přímo do práce, mohli se pyšnit jen náčrty, které udělali během různých školních úkolů. Všechny byly silně ovlivněné tím, co se danému učiteli líbilo či nelíbilo. Alix chtěla ukázat svou vlastní práci, své vlastní originály.

Když se Alix dozvěděla o tom, že by mohla strávit rok na Nantucketu, nevěděla, jak se rozhodnout. Odjet na místo, kde nikoho nezná, bylo docela odvážné. A pak tu byl Eric. Vydržel by jejich vztah takové odloučení? Alix vymýšlela výmluvy, proč by neměla jet, včetně faktu, že ji Izzy potřebuje na své svatbě.

Izzy však prohlásila, že tohle může být její životní šance a Alix po ní musí skočit. „Musíš do toho jít!“

„Já ti nevím,“ povzdechla si Alix. „Je tu tvoje svatba… Eric…“ Pokrčila rameny.

Izzy ji probodla pohledem. „Alix, vypadá to, jako by tvoje dobrá víla mávla kouzelnou hůlkou a darovala ti přesně to, co potřebuješ. A ve správnou dobu. Musíš tam stoprocentně jet!“

„Myslíš, že má moje dobrá víla zelené oči?“ zeptala se Alix a obě se rozesmály. Alixina matka Victoria měla smaragdové oči. Určitě stála za tím, aby její drahá dcera mohla věnovat tento rok práci a studiu.

Byly si tím celkem jisté, protože právě ona Alix prozradila informace o tom zvláštním ustanovení v poslední vůli Adelaide Kingsleyové. Izzy Victorii vždy obdivovala. I když ji ty krásné, vzrušující knížky, jež psala, neproslavily po celém světě, stále byla úchvatná. A především byla nádherná. Měla husté kaštanové vlasy, postavu jako hvězda ze španělského televizního seriálu a podmanivou osobnost. Victoria nemluvila příliš hlasitě, nepůsobila křiklavě, když však vešla do místnosti, všichni si toho všimli. Všichni přestali mluvit a ztichli a otočili se k ní. Jako by vycítili Victoriinu přítomnost, dříve než ji uviděli.

Když se Izzy setkala s Victorií poprvé, uvažovala, jak Alix snáší fakt, že její matka přitahuje tolik pozornosti, ale Alix na to byla zvyklá. Její matka byla prostě taková a ona to akceptovala.

Samozřejmě pomáhalo, že kdykoliv Victoria zahlédla svou dceru, jak vchází do místnosti, přestala okouzlovat lidi, kteří se kolem ní shromáždili, a přešla přímo k Alix. Vzaly se za ruce a uchýlily se do nějakého tichého koutku, kde by mohly být o samotě.

Když se Alix poprvé dozvěděla o obsahu závěti jakési ženy, na niž se ani nepamatovala, řekla ne. Jasně, vždycky si plánovala vzít si rok volna, ale ne na nějakém opuštěném ostrově.

Skutečný problém spočíval v tom, že své matce neprozradila, že má přítele, kterého by si chtěla vzít. Tedy kdyby ji Eric požádal o ruku.

„Nechápu to,“ divila se Izzy. „Myslela jsem, že si s mamkou říkáte všechno.“

„To ne,“ řekla Alix. „Povídala jsem ti, že o ní zjistím všechno. Ale dávám si pozor, co jí prozradím o sobě.“

„A Eric je tvoje tajemství?“

„Snažím se, jak jen to jde, udržet svůj milostný život s jakýmkoliv mužem co nejdál od své matky. Kdyby věděla o Erikovi, začala by ho vyslýchat. Nejspíš by pak s hrůzou utekl.“

Izzy musela odvrátit obličej, aby Alix neviděla, jak se mračí. Erika nikdy v lásce neměla a přála si, aby se ho Alix zbavila.

Když Alix dokončila v posledním roce náčrty do školy a vyrobila svůj model, „vypomohla“ Erikovi s tím jeho. Ve skutečnosti mu ho vymyslela skoro celý.

Po rozchodu a rozhodnutí odjet na Nantucket měla Alix jasno. „Navíc budu mít čas studovat.“ Aby mohl člověk získat licenci a pracovat jako architekt, musel složit řadu vážně strašných zkoušek. „Ty testy udělám, aby na mě mohli být rodiče pyšní,“ slíbila Alix.

Izzy si pomyslela, že Alixini rodiče nemohli být pyšnější, než už byli, ale nic jí neřekla. Když Alix konečně prohlásila, že tedy odjede, prohlásila to takovým deprimovaným, rezignovaným tónem, až se Izzy rozhodla, že kamarádku doprovodí na Nantucket a zůstane tam, dokud si Alix trochu nezvykne. Chtěla být s ní, pokud se Alix nakonec sesype.

To se stalo, když vstoupily na trajekt na Nantucket. Do té doby měla Alix tolik práce s přípravou na cestu, že neměla čas dumat o Erikovi. Její matka zaplatila všechny výdaje, dokonce i odvoz zavazadel na ostrov, takže dvě mladé ženy se musely postarat jen o příruční tašky. A odjely o den dříve, než měly původně v plánu, protože Izzy se obávala, aby se Alix znovu nesetkala s Erikem.

Alix vypadala docela v pohodě, dokud trajekt nevyplul z přístaviště. Když se zadívala na Izzy, po tvářích jí začaly stékat slzy. „Nechápu, co jsem udělala špatně.“

Izzy počítala s tím, že se něco takového stane, a tak měla v tašce obrovskou čokoládu Toblerone. „Špatně jsi udělala jen to, že ses narodila chytřejší a talentovanější než Eric. Byl z tebe strachy bez sebe.“

„To není pravda,“ namítla Alix, když Izzy otevřela čokoládu a obě se usadily u stolečku. Sezona teprve začínala, takže na obrovské lodi nebylo plno. „Vždycky jsem na něho byla hodná.“

„Jo,“ přikývla Izzy. „To byla. Protože jsi nechtěla zranit jeho prťavoučké ego.“

„Ale no tak,“ zamumlala Alix, v puse čokoládu. „Zažili jsme spolu fajn věci. On byl –“

„Vždyť tě využíval!“ Izzy se musela držet vzadu a sledovat, jak se Eric tulí k Alix, zatímco ona za něho odvádí všechnu práci. Všichni ostatní kluci ve třídě se jí báli. Její otec byl velice úspěšný architekt, matka slavná spisovatelka, a co hůř, Alixiny návrhy vyhrály v každé soutěži, každou cenu a celá škola je chválila. „A co jsi od něho čekala, když jsi ve třídě neustále patřila mezi nejlepší pětku? Myslela jsem, že ti profesor Weaver bude líbat nohy, když uviděl tvůj poslední projekt.“

„Jen dokázal ocenit návrhy, které byly vážně realizovatelné.“

„No. Tu věc, kterou Eric nakreslil, než jsi mu začala pomáhat, by mohli postavit lidé, co vybudovali operu v Sydney.“

Alix se pousmála. „Vypadalo to spíš jako kosmická loď, že jo?“

„Čekala jsem, že se každou vteřinou vznese na orbitu.“

Alix vypadala, že už je jí líp, ale pak se jí v očích znovu usadil smutný výraz. „Viděla jsi jeho doprovod na rozlučkovém večírku? Bylo jí sotva dvacet, jestli vůbec.“

„Jen to řekni,“ vybídla ji Izzy. „Byla pitomá. Vážně pitomá. Ale přesně to Eric potřebuje pro svoje křehoučké sebevědomí. Aby on mohl být na vrcholu, ostatní musí sestoupit dolů.“

„Nevím, jestli jsi terapeutka, nebo nějaký guru.“

„Ani jedno. Jsem ženská a vidím, co se kolem mě děje. Z tebe bude skvělá architektka a jediný způsob, jak si najít lásku, je s mužem, který bude z úplně jiné branže.“ Narážela na svého vlastního snoubence, který prodával auta. Nerozpoznal nejnovější mistrovské návrhy od Corbusiera nebo Montgomeryho.

„Nebo bych si mohla najít nějakého architekta, který je tak dobrý, že by se mě nebál,“ nadhodila Alix.

„Frank Lloyd Wright už je po smrti.“

Alix se znovu pousmála a Izzy zkusila změnit téma. „Neříkala jsi mi, že v domku pro hosty, tam, kde budeš bydlet, žije nějaký chlap?“

Alix si odfrkla a zakousla se do čokoládového muffinu, který jí Izzy koupila. „Právník říkal, že tam bydlí synovec slečny Kingsleyové. Prý mi zodpoví všechny otázky, které bych měla. Nebo může něco opravit, pokud by bylo potřeba. Říkal mu pan Kingsley.“

„Hm.“ V Izzyině hlase se ozývalo zklamání. „Jestli bylo Adelaide Kingsleyové přes devadesát, když umřela, znamená to, že jejímu synovci je alespoň šedesát. Možná tě sveze na svém elektrickém skútru.“

„Nesnaž se mě rozesmát.“

„Snažím se. Funguje to?“

„Jo,“ potvrdila Alix, „funguje.“ Zadívala se k baru. „Neměli by nějaké čokoládové sušenky?“

Izzy se zasténáním v duchu proklela bývalého Alixina přítele Erika. Když vyrazila k baru, zamumlala: „Jestli přiberu, tak mu do lepidla naleju gel na vlasy. Všechny jeho modely se rozpadnou.“ Při nákupu sušenek a placení se usmívala.

Než přívoz zastavil, Alix přestala brečet, ale stále vypadala jako mučedník, kterého chtějí přišpendlit ke kůlu.

Izzy, plná sušenek a horké čokolády – nemohla Alix nechat jíst samotnou –, nikdy na Nantucketu nebyla a těšila se, že si to tam prohlédne. S obrovskými koženými taškami (dárky od Victorie) přehozenými přes ramena vystoupily na dlouhé široké dřevěné molo. Malé obchůdky, které vypadaly jako chatrče pro námořníky, byly přeplněné košilemi s elegantními logy Nantucketu. Ráda by se zastavila a nakoupila svému snoubenci nějaké kšiltovky a trička, ale Alix vykročila po ulici s bradou zdviženou, očima upřenýma před sebe, na nic se nedívala a skoro utíkala.

Izzy zahlédla vycházet zpoza rohu nějaké děti, zmrzlinové kornouty v rukou. Možná kdyby Alix vrazila do ruky zmrzku a někde ji usadila, mohla by trochu nakoupit.

„Tudy!“ zavolala Izzy a Alix ji následovala. V rohu přístaviště byla malá cukrárna a Izzy poslala Alix dovnitř a sama se usadila venku. „Oříškovou pro mě,“ požádala ji.

Alix otupěle přikývla a vešla dovnitř.

Izzy vytáhla mobilní telefon a zavolala svému snoubenci. „Je to zlé,“ odpověděla na jeho otázku. „A nevím, kdy se vrátím. Podle toho, v jakém je teď stavu, zaleze do postele a už nevyleze. Já vím,“ řekla. „Taky mi chybíš. Mhmm. Už jde. Ale ne! Koupila si tři kopečky čokoládové zmrzliny. Podle tempa, jakým se cpe, nebude při cestě zpátky potřebovat přívoz. Bude se vznášet na hladině. Myslím –“

Izzy se odmlčela, protože mezi ní a Alix prošel nějaký muž. Byl vysoký, něco málo přes sto osmdesát centimetrů, se širokými rameny. Měl neupravené šedivějící vousy a vrabčí hnízdo na hlavě, vlasy mu spadaly skoro na ramena. Kráčel dlouhými kroky a krátké džíny a rozepnutá košile odhalovaly jeho opálené tělo. Pohlédl na Izzy, jako by ho nezaujala, a tak se zadíval na Alix, která kráčela ke kamarádce s rukama plnýma zmrzliny. Sjel Alix pohledem od hlavy k patě, na chvíli jako by zaváhal, zdálo se, že s ní chce promluvit, ale pak odkráčel a zmizel za rohem.

Izzy tam stála a zírala za ním, oči vytřeštěné, ústa otevřená. Telefon měla stále u ucha a Glenn něco vykládal, ale ona ho neslyšela.

Když k ní Alix došla, Izzy zašeptala: „Viděla jsi ho?“

„Koho?“ Alix podala Izzy zmrzlinu.

„Jeho.“

„Koho?“ zeptala se Alix téměř bez zájmu.

„JEHO!“

Z Izzyina telefonu se ozvalo Glennovo volání: „Isabello!“

„Hm, promiň,“ řekla do telefonu. „Právě jsem ho viděla. Tady na Nantucketu. Musím jít.“ Ukončila hovor, vzala si zmrzlinu od Alix a odhodila ji do nejbližšího koše.

„Hej!“ zvolala Alix. „Mohla jsem ji sníst.“

„Tys ho neviděla?“

„Neviděla jsem nikoho,“ odpověděla Alix a pustila se do zmrzliny. „Koho jsi viděla?“

„Montgomeryho.“

Alix se zarazila, se rty přisátými na vysoké zmrzlině. Z obou stran jí z pusy trčely obrovské kousky čokolády.

„Viděla jsem tu kolem projít Jareda Montgomeryho.“

Alix odtáhla ústa od zmrzliny. „Toho Jareda Montgomeryho? Toho architekta? Který navrhl Windomovu budovu v New Yorku?“

„Koho jiného bych mohla myslet? A díval se na tebe. Skoro se zastavil, aby ti něco řekl.“

„To snad ne,“ vydechla Alix s vytřeštěnýma očima. „To nemohl. To jistě ne.“

„Ale ano!“ trvala Izzy na svém. „Jenže ty –“

Alix upustila kornoutek do koše, utřela si ústa a popadla Izzy za paži. „Kam šel?“

„Tamhle. Za roh.“

„A ty jsi ho nechala odejít?“ Alix pustila kamarádčinu ruku a skoro se rozběhla, s Izzy těsně v patách. Za roh dorazily právě včas, aby zahlédly vousatého muže, jak stojí na překrásné bílé lodi s kajutou v podpalubí. Usmíval se na nějakou dívku na molu, která byla oblečená v nemístně krátkých šortkách. Skutečnost, že byl docela chladný den, pro ni zřejmě vůbec nic neznamenala. Usmíval se na ni tak vřelým úsměvem, že skoro zastínil i slunce. Převzal nějakou tašku, kterou mu dívka podala, a pak odplul takovou rychlostí, až za sebou zanechával dvojité vlnky.

Alix padla na větrem ošlehané desky budovy. „Byl to on.“

Izzy se opřela vedle ní, obě zíraly za člunem, který rychle mizel v dáli. „Kancelář má v New Yorku. Tak proč si myslíš, že je tady? Na dovolené? Staví něco božského?“

Alix stále hleděla na moře. „Vážně to byl on. Vzpomínáš, jak jsme ho slyšely mluvit v tom hotelu?“

„Jako by to bylo včera,“ potvrdila Izzy. „Když se před chvílí usmál na tu holku, byla jsem si jistá, že je to on. Ty oči bych poznala kdekoliv.“

„A ten spodní ret,“ zamumlala Alix. „Napsala jsem o něm básničku.“

„Děláš si legraci. Žádnou báseň jsem nikdy neviděla.“

„Protože jsem ti ji neukázala. Je to jediná básnička, kterou jsem kdy napsala.“

Chvíli stály mlčky, nevěděly, co říct nebo udělat. Jared Montgomery byl jejich hrdina, muž, jehož návrhy byly ve světě architektury legendární. Pro ně byl jako Beatles, všichni upíři a Justin Bieber v jednom.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Prolog

1