BARONKA

(ukážka)

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2005 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-062-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-063-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-064-9 (PDF na CD)

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

(19)

(20)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

(1)

Světlo se do pokoje vracelo ve vlnách, jako by proudilo z magické lampy, která předměty zbavuje určitosti a halí je do závoje nejistoty. Když Tomáš Mrázek soustředil pohled na skříň stojící v koutě, byla to jenom stará, černá, zřejmě dubová skříň, vyřezávané ozdoby na dveřích byly běžné v domácnostech toho druhu, když však odvrátil oči a pak kout opět zběžně přehlédl, stálo tam něco majestátního, něco, co slibovalo, že může vzbudit pozornost, která však patrně nebude uspokojena.

„Proboha, vy tady sedíte potmě? Hned rozsvítím lustr. Máme tu hosta a on odejde přesvědčen, že šetříme i na světle. To by ještě scházelo.“

Paní domu, energická dáma snad trochu strohého vzhledu, dala patrně bezděčně najevo směr svého běžného uvažování.

„Svět pod nekompromisním pohledem elektrického světla je, paní baronko, drsný a surový. Proto si cením, že v naší vesnici dosud nezavedli elektrické osvětlení. Vím ovšem, že svět, na který si tak ostře posvítíte, jiný být nemůže, ale proč nemít iluzi, že je přátelský a něžný, že člověka vezme do náruče s výzvou, aby si pohověl?“

„Tuším, že nemluvíte o tomto nehostinném pokoji. Protože kdybyste myslel a mluvil o něm, asi byste se mne dotkl.“

Viděl, že ji přivedl do rozpaků, a nebylo mu to jedno. Tušil, že s ní na vsi takhle nikdo nemluvil, a sám byl trochu pyšný na to, že se na takovou řeč zmohl.

„Realita je realita, mít o ní své představy je naše právo. Je to právo pochybné, přesněji řečeno je to něco, co nemusí přinášet užitek. Ovšem, musí všechno člověku přinášet hmotný zisk? Člověk je přece bohatý, přesněji: může být bohatý na několikerý způsob.“

„Chápu,“ řekla ostře a levou rukou odsunula židli od stolku, na který předtím postavila podnos se dvěma šálky kávy, „jenže já dávám přednost bohatství vyjádřenému bankovním účtem. To rozhoduje. Když máte přiměřený účet v bance, máte otevřenou cestu ke všem dalším druhům bohatství. Co stojíte, posaďte se přece. Ovšem bankovní účet dneska? Místo bankovního účtu pár mizerných tisícovek ve státní spořitelně.“

„Kéž bych měl vaše přesvědčení.“

Míchal zamyšleně lžičkou v nabídnutém šálku kávy. Snad to byl první šálek kávy, který mu kdo na vesnici podal. Čtyři roky od konce války to už nemusel být přepych. Nebyl to však dosud rozšířený zvyk.

Na její pravé ruce cinkly dva náramky. Věděl, nebo spíš tušil, že si je vzala kvůli němu. Kvůli návštěvě, ne kvůli obyčejnému vesnickému učiteli. Ten by jí přece nemohl stát za to, aby se převlékla do šatů, které mu připadaly být sváteční.

Jestli byl už před tímto poznáním v rozpacích, tak se teď v nich přímo topil. Byť pan řídící ze sousední vesnice, pořád byl jenom kluk. Host paní baronky, jež měla v celém okolí značnou autoritu. Nepřišel vhod. Nevěděl, že baronka musí sama dojit, poklidit a nakrmit osm krav, pak se jít umýt a převléci, navonět a posléze ho důstojně přivítat.

Bože, jsem já to bezohledný nevychovanec, říkal si, když revidoval své představy.

„Já se vám omlouvám, milostivá paní. Skutečně jsem netušil, v jakých to žijeme poměrech,“ řekl teď.

„Promiňte mi, že si vás tak prohlížím. Jak vidím, máte ještě pořád na přiměřenou naivitu nárok. V jakých žijeme poměrech? V nastupující diktatuře proletariátu, milý pane. Ta k baronům nebude shovívavá. Můj muž to začíná tušit a v nestřežené chvíli propadá panice. Ono se to sice změní, protože je to proti přírodě, ale ví někdo, kdy to bude? Berme všechno tak, jak to je. Za ty tisíce let lidské historie, o které jistě něco víte, lidé podobné převraty prožívali pravidelně a přežili. Přežijeme taky. O co vám šlo?“

„Domníváte se, že převrat, který tady prožíváme, je proti přírodě? Vždyť příroda podobné převraty už často zažila. Rázné vyhubení brontosaurů byl přece převrat, který vstoupil do historie živočišných druhů. A život to nezrušilo.“

„Děkuji pěkně. Takového přirovnání si cením. O co vám tedy šlo?“ Řekla to s ironií, kterou neskrývala.

Uvažoval nad otázkou. Jak to říct a nebýt směšný? Ať to řekne jakkoliv, odsudku se nevyhne. Teď se styděl před touto ženou, které už jistě dělala starost blížící se čtyřicítka, což zase nebylo tolik, ale jemu se zdála být stará. Styděl se za sebe, za svoji učitelskou nanicovatost, za to, že ho přijala jako váženého hosta, za svůj záměr plést se do historie.

„V historii vašeho rodu je místo, které vzbudilo můj zájem.“

„A přišel jste se na to zeptat. Máte na mysli můj rod, nebo rod mého muže?“

„Rod vašeho muže.“

„Tak to je mi líto. O jeho rodu nic nevím, znala jsem jenom jeho rodiče, a pokud něco vypravoval o svých předcích, pak se zmiňoval jenom o dědečkovi. Z hlubin času,“ tady se smála, „nic nevydolujete. Žijeme přítomností, milý pane, chtěla jsem říct milý hochu, ale ctím úřad, ať je jakéhokoliv významu. A pan řídící je na jistém stupni velikosti, vaši vesničané si toho jsou jistě vědomi a chovají se k vám s patřičnou úctou. Když jdete po návsi, za každým muškátem se červená jedna dívčí tvář. Promiňte.“ Viděla, že zrudl, a zasmála se. Vztáhla ruku a pohladila ho po tváři.

Ucítil drsnou dlaň, která silně kontrastovala s jeho představami o baronech a jejich ženách.

„Takže mi nezbude nic jiného, než si to celé vymyslet.“

„Doufám, že vám to nedá moc práce.“

„O to nejde, jde o to, bude-li ta práce smysluplná. Jestli se bude to, s čím přijdu, shodovat s realitou.“

„Pokud chcete vnést světlo do nějakých starobylých, dávno skončených dějů, na které si už nikdo nepamatuje, pak se se skutečností shodovat nemůžete. To je zřejmé. Ale protože si na ony děje nikdo nepamatuje a není o nich žádný hodnověrný záznam, pak je to vaše výhoda. To, s čím přijdete, vám nikdo nemůže vyvrátit. Pokud to ovšem nebudou příliš extrémní konstrukce. Jak se jmenoval ten náš příbuzný?“

„Mikuláš Klinka. Jeho matka byla Krčková ze Soupic. Pak mu dali v dominikánském klášteře jméno Jakub a umřel někdy kolem roku 1720 v Třeboni. To datum je přibližné, ale je pravděpodobné, že zemřel někdy v tu dobu pod jménem Matěj Kost.“

Dívala se na něj udiveně.

„V manželově rodině byli někdy nějací Klinkové? O těch jsem nikdy neslyšela a on jistě taky ne.“

„Byl jsem o loňských prázdninách na brigádě v třeboňském archivu a tam jsem našel, že tu je souvislost mezi vaší rodinou a tímhle podivným Kostem. Jsou tady nějaká dědictví, manželské smlouvy, koupě, prostě se to dá dokázat.“

Zamyslela se. Pak vrtěla hlavou a prohrábla si rukou vlasy. Měla černou kštici, krátce přistřiženou. Tak, jak se zdejší ženy nikdy stříhat nenechaly. Určitě si před poutí nedávala dělat trvalou, kdy žena vypadá jako ovce. Nesluší jí to, ale je to doklad normálnosti, spořádaného začlenění mezi sousedky.

„Budete na tom pracovat,“ řekla rozhodně. „Nemám sice právo, ale odvažuji si je přiznat. Až budete hotov alespoň s částí toho, co zamýšlíte, přijďte za mnou a ukažte mi to. Ale nechoďte ve všední den před dojením. Slibujete?“ Natáhla k němu ruku.

„Slibuji,“ řekl se smíchem.

„Půjdete domů přes luka nebo po silnici?“

„Raději po silnici. Budu mít jistotu, že do ničeho nespadnu. Na rovné silnici se dobře uvažuje.“

„To uvažování vám závidím. Vlastně jenom možnost v klidu si zapřemýšlet.“

Když došel na konec dvora, otočil se. Stála v osvětleném obdélníku dveří. Zamávala mu, nesměle mávnutí opětoval. Ten otisk světla a tmy na oční sítnici ho mátl. Je tu nějaké tajemství? Něco tu ke mně promlouvá? Něco, co vystoupilo z hlubin podvědomí a krystalizuje ve slovech, která budou teprve vyslovena? Ale kdy? Teď sotva, protože teď si s tím nevím rady. Teď se hlásím jenom ke svému strachu z toho, že nestačím splnit, co jsem slíbil. K čemu jsem se velikášsky zavázal. Zmocnit se cizího života. Nestačí ho přece popsat, ale nezbytné je prožít ho. Sám se svým si nevím rady a k cizímu napřahuji ruce.

Před spaním si při žlutém světle petrolejové lampy čítával v Bhagavadgítě, indické bibli. Ve svém izolovaném prostoru přijímal jako návštěvu celý širý svět. Unášelo ho to do světa snu, ve kterém bylo člověku dobře, protože byl všem lidem bratrem. Kdo ve vsi zvedl oči k návrší, na kterém stála škola, říkal si: pan řídící studuje. To je dobře.

Teď šel ztichlou krajinou, tušil oddechující pole, remízky se spícími ušáky, obsazená ptačí hnízda, podle stoupání silnice poznal, že za chvíli dojde na rozcestí, vlevo bude cesta do Houslovic, kde žil tlustý kolega Klásek, víc sedlák než učitel, půjde vpravo podél rybníka, kam se ve žních chodila chasa po práci koupat, a kolem louky Na drahách, plné balvanů, mezi nimiž kluci pásli krávy.

Taky tady našel plno střepů s vypichovaným zdobením. Proč mezi balvany? Jak to tady před věky vypadalo?

Nu co, každý máme ze tmy strach, říkal si. Rozum s tím nic neudělá. Je to jednou v člověku, dostal to jako dědictví po předcích, pravěk je moc blízká doba. Dualismus. Dobro – zlo, světlo – tma. Pár kroků před vchodem do školy bylo z obou stran husté křoví, v něm mezera. Děti se tu schovávaly, projít tudy v noci jen tak, klidně, já jsem tu doma, bylo umění, kterému se dosud nenaučil.

(2)

Začínat novou kapitolu je obtížné. Nevíš, kam jdeš a kam dojdeš. Víš jenom, že tam chceš jít, a nejsi si jistý, jestli je to pravda. To není jako otevřít ráno okno, protáhnout se a pozdravit nový den. Vstupuješ do neznámého, chtěného-nechtěného času. V tom včerejším, minulém už, jsi byl zabydlený, poznal jsi jeho vůni, byl jsi v něm doma. A tady? Nejistý krok v neznámém prostoru.

Ještě jsi žádnou kapitolu nezačal a už tolik starostí.

Začal. Tím, že jsem zašel za baronkou. Vstoupil jsem do jejího času a nabral její vůni. Ucítil jsem působení podzemních proudů. A hlavně: zveřejnil jsem své rozhodnutí a už nemohu couvnout.

Tomáš Mrázek, který teď ráno uvažoval nad tím, co mu jeho hlava prozradila, odemkl dveře školní budovy a pustil dovnitř pár dětí, které se už od sedmi hodin potloukaly kolem školy. Cokoliv jim rozmlouvat nemělo smysl.

„Snídaly jste?“ zeptal se.

Prý snídaly. Ptát se na podrobnosti neměl odvahu. V zimě jim vařil čaj, to když ráno přišla paní Ptáčková, obcí placená školnice, zatopit. Byl-li učitel ženatý, dělala tuhle práci jeho žena.

„Chcete někdo čaj?“ Uvařit ho mohl na svých kuchyňských kamnech, kde si dělal snídani.

Děti si sedly na svá místa. Nikdo se nepřihlásil. Bodejť. Styděly se pořád. Počkají, až se jich sejde všech třináct a až budík na učitelově stole ukáže osmou hodinu, dají se do práce.

„Udělám dva hrnečky navíc, kdo má chuť, ať si vezme.“

Udělal nahoře čaj pro sebe a dolů odnesl dva šálky. Před tím se nahoře oholil a nahlédl do přípravy na výuku. Dělal ji vždy v neděli večer na celý týden dopředu. Třináct dětí se ve třídě rozsazovalo do čtyř oddělení, protože Milda ve svých patnácti letech zůstával trvale viset ve čtvrté třídě. V červnu ze školy konečně vyjde, rodiče se toho nemohli dočkat. Nechávat kluka opakovat nemělo cenu.

Před desátou hodinou někdo důrazně zaklepal na dveře. Listonoš to nebyl, přicházel až k polednímu. Aniž čekal na vyzvání, vstoupil muž na konci středního věku. Děti vstaly. Úřední návštěva, okresní školní inspektor.

„Nenechte se vyrušovat, pane kolego, všechno je v pořádku. Tuším, že jsem u vás ještě nebyl, což pokládám za chybu.“ Podal překvapenému Mrázkovi ruku. „Pokračujte, prosím.“

„Tak, děti, tohle je pan okresní školní inspektor, který se na nás přišel podívat,“ řekl a cítil, že ho hlasivky neposlouchají tak, jak by si přál. „Andulko, neotáčej se a ukaž mi, co jsi napsala.“

Andulka, ve vlasech žlutých jako sláma měla zplihlou modrou mašli, se narovnala v zádech a zvedla sešit. Ve třetím oddělení seděly vedle sebe dvě děti.

„Vašíku, co ty? Andulka má ve slově bylina tvrdé y po b. Proč jsi napsal měkké?“

Kluk se rozpačitě rozhlížel. Přešlapoval z jedné bosé nohy na druhou a koukal po inspektorovi.

Pěkně nám to začíná, říkal si Mrázek a pokoušel se vysvětlit, proč je správné napsat ve slově bylina ypsilon. Pak dal této dvojici doplnit další větu správnými písmeny. Věty předem napsal na papír a teď přešel ke čtvrté třídě, která měla počty.

„Pane učiteli, můžu jít ven?“ hlásil se Jirka Švec.

Dostal svolení, a jak otevřel dveře, vběhl do třídy zrzavý kocourek. Děti si ho všimly, ale nedaly zájem najevo. Byla tu návštěva. Mrázek přešel rychle ke dveřím a vyhlédl ven. Pak dal inspektorovi najevo, že kluk šel tam, kam v tu chvíli zřejmě jít musel.

Budík na stole hlasitě tikal. Děti pracovaly tiše a pilně. Vyvolávány byly ty, o kterých se dalo předpokládat, že správně odpovědí. Pak se zrzavý kocourek osmělil a skočil učiteli na břicho a rychle se přemístil na rameno. Děti vyprskly v smích.

„To je naše školní pomůcka, pane inspektore,“ řekl učitel a kocourka si strčil do kapsičky u košile. Vešel se tam a koukal na okolí a na inspektora, který nevěděl, co říct. Raději si prohlížel nástěnnou tabuli, kterou Mrázek vyrobil a která zajímala i rodiče, když zřídka školu navštívili.

„Tohle jste tady v okolí opravdu našli?“ zeptal se o přestávce.

„Našli jsme to za vsí. Prakticky na povrchu. Tenhle střep ležel dokonce na cestě. Nevím, jestli je to halštatská nebo laténská kultura. Nejsem odborník, ale našel jsem tady v knihovně knížku od archeologa Dubského a trochu jsem se poučil. Proto s dětmi víme, že to je důkaz keltského osídlení. Naše vesnice nestojí na mrtvé půdě. Lidé tady zřejmě žili prakticky odjakživa. Chystáme se vyrazit na dobrodružnou průzkumnou výpravu, ale bez odborné přípravy to nejde.“

„Zajděte si do okresního muzea. Snad vám někdo poradí.“

„Je toho všeho moc, pane inspektore.“

Inspektor věděl, že svobodný učitel, který má splnit všechno, co se od něj chce, neví kam dřív skočit.

„Kdyby mi v hospodě přestali vařit, musel byste mne přeložit někam jinam, do větší obce.“ Tahle obec měla dvaačtyřicet čísel, proto se do hospody chodilo jenom pro pivo. Že vařili učiteli oběd, byla úsluha, která neměla obdobu a byla taky všelijak komentována.

„Nestrašte. Museli bychom to tady zavřít a děti by chodily do Houslovic. Byla by to pro ty caparty pohroma.“

„Musím vás upozornit, pane inspektore, že bych chtěl příští rok odejít a pokračovat ve studiu.“

Inspektor se na něj zadíval překvapeně.

„Co vás to napadlo, pane kolego? Máte kvalifikaci pro tenhle školní stupeň. Nepočínáte si špatně, sondovali jsme půdu a víme, že vás tu mají rádi – a chtěl byste pryč? Netáhne vás do města něco jiného? Važte si toho, že jste tady na vsi, v klidu a míru. Netušíte, jak to dneska ve městech chodí. Ukažte mi, kam zapisujete poštu, a rád bych viděl vaši přípravu. Projdeme si školu. A ten kocour tady nemá co dělat.“ Kocourek koukal mírumilovně z učitelovy kapsičky.

Co mi asi zůstane v paměti, až si za půl století budu připomínat tento den? Patrně nic. Inspektor bude dávno mezi stíny a z dětí lidé jiných tváří. Budou usmýkáni životními okolnostmi, osobními osudy, člověk je jenom člověk, nic na něm není vhodného k údivu. Snad jenom ten kocourek bude pořád týž. Ten prochází časem nepoznamenán jeho změnami.

A jaký budu já? Budoucí moje já už nebude zdaleka to dnešní. Z dnešního zbude asi jenom jméno. K němu se budou vázat neurčité vzpomínky, které budu přizdobovat něčím tak pofidérním, jako je zkušenost. Tam, kde mám dneska plno vlasů, bude holina, ale pořád na mé hlavě.

Musel se tomu smát. To je fakt. Ovšem takové nápady může mít jenom... jenom kdo? Tak vědět, co jsem zač. Kdo jsem? Zvláštní otázka.

Večer si došel ke Švecům pro půl litru mléka.

„Prosím vás, snad byste to nechtěl platit. To přece nestojí za řeč,“ hlaholila selka. „Sedněte si s námi ke stolu.“

„Jste moc laskavá, paní Švecová, ale nemohu. Mám ještě moc práce.“ Sedal s nimi ke stolu už skoro rok a celou dobu měl výčitky svědomí. Čas od času se rozhodl zaplatit se stejným výsledkem.

„Jakou byste tam v tý věži mohl mít práci? Neupejpejte se, nebo vám brambory s mlékem nevoní?“

„Proboha, co to říkáte? U nás celou válku nebylo k večeři nic jiného. Ale nemohu vás pořád, jak to říct? Jíst má ten, kdo pracoval. A já neudělal nic, proto nemám právo sedat ke stolu.“

„Tady má někdo moc řečí. Jednou jste náš host, tak si sedněte,“ ozval se od dveří hospodář. Měl černý knír, černé obočí a vypadal jako pohádkový čert. Mrázek však byl přesvědčený, že to je dobrák, který má bohatou životní zkušenost a ví, jak s ní naložit.

„Jen počkejte, až budou žně. Však vám dáme práci. Jestli na ni ovšem budete stačit.“

„Proč bych na ni, paní Švecová, neměl stačit? Jenže kdo ví, co bude o žních.“

„Nestrašte. Co by bylo? Ukažte, dám tu bandasku na almárku a sedněte. Andulka už nese brambory na stůl.“

Stalo se, jak se stávalo už dřív a jako se stávalo často i později. Přišel domů pozdě a pak svítil dlouho do noci, kdy už celá ves dávno spala.

Pak sfoukl lampu a otevřel okno. To aby dovnitř nelétaly můry. Tak vidíš, člověče. Žiješ tady na tom místě nejméně dva a půl tisíce let, možná déle, určitě déle, možná deset tisíc let, nepředstavitelná je to dálka. Možná, určitě jsi taky k někomu chodil pro mléko, jak ses živil, nevím, určitě ses nějak živil, a kam jsi dospěl? Kde je tvůj vrchol? V Tomášovi Mrázkovi? To snad nemyslíš vážně. Ovšem, že to myslím vážně. Jsi poslední v řadě. Tady všichni, co spokojeně nebo neklidně spí ve svých postelích, jsou posledními v řadě. Jsou na vrcholu lidstva. Lidského pokolení. Jinak tomu není, kamaráde.

To poznání mu neudělalo radost.

(3)

Důvod, proč se Tomáš Mrázek rozhodl uvažovat o studiu, nebyl zjevný. Nezveřejňoval ho. Kdo by se byl zajímal, mohl přijít na to, že má za dva roky jít na vojnu a student vysoké školy se jí buď vyhnul, nebo se jí alespoň na čas zbavil. Jednou odpoledne na dveře jeho školy zabušil Mrázkův starší kolega Klásek.

Nešel nahoru, křičel zdola: „Hej, pane řídící, pojď dolů na kus řeči.“

Mrázek poslechl a šel dolů. Cestou si říkal: jsem pan řídící. Slyšíte to? Pan řídící. Bylo to ještě nové, neotřelé oslovení, ještě si nezvykl. Kluk, který se dosud nevyhnul matčině pohlavku, pan řídící. Chodil po vsi, lidé, které by normálně pozdravil první, sundavali před ním čepice. Samozřejmě, že někteří mu dávali provokativně znát, že je ještě kluk. Nevěděli však, jak to udělat dost výrazně. Proto ho jenom přehlíželi. Byli to většinou mladí chlapi, kteří dosud neměli děti do školy.

„Co se děje, pane řídící?“ oslovil Kláska ve dveřích.

„Máme tu návštěvu. Sedí v hospodě a rád by poznal zdejšího vzdělance.“ I nezkušený Mrázkův čich zaznamenal, že Kláska obklopuje oblak alkoholických výparů.

„Co na mně bude ten někdo vidět? Proboha, pane řídící, omluvte mne. Nemám chuť se předvádět jako místní atrakce. Nejdu.“

Ale šel. Musel. Klásek ho chopil za ruku a vytáhl ze dveří.

„Přece bys nám to neudělal. Potřebujeme pomoc.“

Jakou pomoc? Vrtalo to Mrázkovi hlavou. Ne však dlouho.

„To je dost, kolegáčku.“ Od stolu, kde Mrázek obvykle obědval, vstal zvotocký učitel. Mrázek ho viděl jenom jednou, jméno, pokud ho slyšel, si nezapamatoval. „Přišla čerstvá posila. Neopotřebovanej mozek. Ten vám dá co proto.“

Ukazoval na staršího člověka, který si Mrázka pozorně prohlížel. Měl pod nosem rozměrný knír a na sobě loveckou kazajku, tvář rudou stejně jako zvotocký učitel.

Mrázek se nerozhodně podíval na hostinskou. Viděl na ní, že host je host, že si je nevybírá. Dcery nikde. Jinak byl lokál prázdný. Na stole láhev kořalky, zpola plná.

„Prosím sklenici pro místního vzdělance,“ zahřměl host a sápal se po Mrázkově rameni. Ruku měl jako cent.

Mrázek si rozpačitě sedl. Nevěděl, zda musí.

„Milej pane, tyhle dva sloupy místní vzdělanosti jsou úplní volové,“ řekl host k Mrázkovi.

Mrázek se chtěl ohradit, ale viděl, jak se postižení hlasitě smějí. Proto asi nešlo o hodnocení hodnověrné, které by mohlo mít pro hodnoceného i hodnotícího nějaké následky.

„Oni ani nevědí, v kterém století vládl Karel IV. Já vím, že je to blbý dávat lidem v hospodě takové otázky. Ale když si někdo plete příčestí minulé trpné s útrpným právem, tak je to na pováženou. Víte vy, kdy se to útrpné právo u nás uplatňovalo? Vzpomenete si?“ Díval se Mrázkovi upřeně do očí a zvedl mu ruku, do které mu před tím vtiskl nalitou sklenici.

„No tak, do toho.“

„A kdo jste vy, že nás tady zkoušíte?“ vyhrkl Mrázek dřív, než se napil. Zašklebil se, kořalka mu nechutnala.

„Správná otázka,“ zakňučel smíchy Klásek.

„Já jsem veřejnost. Lid. Národ, který úpí pod vlivem vaší vzdělanosti nebo nevzdělanosti. Proto mám právo vědět, jaká že se nám má vzdělanost dostat.“

Měl na nohách boty do lesa, možná, že má v koutě pušku, řekl si Mrázek a opět se podíval na Kubíčkovou. Věděl, že s tím, co se v jejím podniku děje, nesouhlasí, ale obchod je obchod. Proč by neměla souhlasit? Na opilce je přece zvyklá. Jenom nebude zvyklá na opilé učitele.

„Kontrolovat nás má právo k tomu určená instituce. Tou je, pane, školní inspektor. Nechte to, laskavě, na něm,“ řekl Tomáš Mrázek a vstal.

„Sedni si a nekaž nám zábavu, kolegáčku,“ řekl Klásek a stáhl Mrázka zpátky na židli.

„Představ si, hochu, že tenhle starej blbec,“ host vzal Kláska za klopu kabátu, „neví, jak zní Pythagorova věta. Jak na tebe koukám, ty si určitě vzpomeneš. Ty jsi hlavička, nedávno po maturitě. Pochlub se.“

„Á na druhou plus bé na druhou, rovná se cé na druhou,“ vyhrkl Mrázek proti své vůli.

„Hele, vzdělanec, přímo učenec. Já žasnu,“ zajásal host teatrálně. „Vidíte, vy dva troubové, co to je mládí? To je to, na co jste dávno zapomněli.“

Ti dva se opile chechtali a mlátili Mrázka do ramen. Ten vstal a šel k hostinské.

„Co je to za chlapa, paní hostinská?“ zeptal se tiše.

„Nějakej potentát z okresu. Už tady chlastají druhou flašku. To Klásek si na vás vzpomněl.“

„Myslíte, že bych se mohl nějak vytratit?“

„Co je šeptem, to je s čertem. Nedomlouvejte se tam. My všechno vidíme,“ promluvil zvotocký učitel.

„To si myslíte, pane řídící, že si v sousední vsi můžete dovolit všechno, čemu se doma, s ohledem na sousedy, musíte vyhnout? Já jsem přišel proto, že mne kolega Klásek pozval. Pozvání můžu odmítnout, mohu ho taky přijmout.“ Zarazil se, chtěl říct, že by mohlo být proti jeho vkusu, nevěděl však, jak do toho. Přítomné by urazil a to nechtěl.

„No, no, no, jenom se moc nenaparuj, mládenče. To bys tady taky mohl rychle skončit,“ zvolal zvotocký učitel dotčeně. „Tady buď držíme při sobě, nebo taky jdeme proti sobě.“

„Chápu, že víc možností asi není,“ řekl Mrázek a šel si sednout ke stolu.

„Nevyhrožuj mu,“ řekl host zvotockému. „Je mladej a má ideály. Ty musíš vzít na vědomí, že jsi v jeho očích ožralej páprda. A nejsi snad? Tak vidíš.“ Zvedl sklenici a s oběma učiteli si připil.

„Jak my, chudáci, půjdeme domů?“ zeptal se zvotocký, který byl asi nejvíc opilý. „Musíme počkat na tmu. Takhle nemůžu doma přes náves.“

„Správná otázka a ještě lepší odpověď. Nejste na tom ještě tak zle. Třeba by vás zdejší řídící nechal přespat ve škole,“ řekl host.

„To určitě. S tímhle mrcouchem nechci nic mít,“ hlesl zvotocký.

Uklidňovali ho.

„To se ti povedlo. Zkazil jsi nám zábavu,“ řekl Klásek k Mrázkovi.

„V čem ta zábava spočívala?“ zeptal se oslovený.

„Tak,“ roztáhl ruce Klásek, jako by chtěl celou hospodu a s ní i obec s okolím obejmout.

„Já vám nebráním, abyste v té zábavě pokračovali. Rozhodně nechci překážet.“

„Jeho Svatost si žádá vaší přítomnosti na slavnostech, které se budou konat při kanonizaci Izaaka Edwarda Leibowitze,“ zaskuhral host a vstal.

Dívali se na něj zkoprněle. Pak oba řídící vypukli v smích.

„To je fór. Kanonizace Izáka. Jo, kanonizace. To si dám líbit.“

Host, pro Mrázka pořád anonymní, zašel za Kubíčkovou, aby zaplatil. Platil za všechno, co tady vypili.

„Jdu. Není tu žádná zábava. Držte mi palce.“

Mrázek šel za ním.

„Hochu, já se ti snažím rozumět. Jde jenom o to, jak dlouho to vydržíš,“ řekl a otevřel dveře staré pragovky, které si před tím Mrázek nevšiml. Teď pochopil, proč chtěl, aby mu drželi palce.

(4)

„Dneska jste nám nic nepřinesl, pane Čáp?“

„Noviny jsem vám strčil za dveře. Jinak nic. A buďte rád.“ Listonoš se smekl na protější stranu stolu, těžká brašna žuchla na zem vedle židle.

„Nám taky nic? Čekám účet za pivo. Nějak se zpozdili.“ Hostinská Kubíčková, statná padesátnice dosud černých vlasů, vyhlédla z kuchyňky, která sousedila s výčepem.

„Žasnu, jak jsou některý lidi na účty zvědavý. Čekáte na oběd? Já si ho nosím s sebou.“

Listonoš Čáp, nohy dělaly čest jeho jménu, vyzáblá postava, jak by taky mohl za těch pochodů ztloustnout, měřil stejným, rovnoměrným krokem vzdálenosti mezi zdejšími vesnicemi. Na hlavě černá kulatá čepice, černá pelerína přes ramena. Ani si ji teď, když sedl ke stolu, nesundal.

„Půjčte mi tu lžíci,“ natáhl ruku. Lžíce čekala na své použití. Čáp si přitáhl slánku a nasypal notnou dávku do piva, které před něj Kubíčková postavila.

„Pivo si dávám tady, v polovině cesty. Rajon je to dost velikej, člověk toho taky hodně vypotí, musí si potřebné dodat. Co se divíte?“ Zvedl k Mrázkovi oči.

„Já se nedivím. Jenom uvažuju, jaké zajímavé povolání je to vaše.“

„Cože? Ještě mne nenapadlo o tom přemejšlet. Máte pravdu jenom v tom, že toho člověk hodně vidí a o lidech se doví. Jenže musí mlčet. To je taky zásada. Ani nevím, kolik bot jsem už prochodil.“ Vyndal z brašny masivní kus chleba, posolil ho a dal se do jídla. „Já se pořádně najím až doma. Kdybych jedl během cesty, nikam bych nedošel.“

Mezitím přinesla hostinská Mrázkovi talíř bramborové polévky. Listonoš se zamyšleně zahleděl do svého půllitru a vystříhal se podívat se na učitele.

„Listonoše mají všude rádi, pane Čáp,“ řekl, když dojedl. „Každý čeká, že jednou musí přinést dobrou zprávu. Co na tom, že zatím nosí třeba jenom ty horší. Jednou to přijde a my se budeme radovat.“

„Pozejtří vám přinesu vejplatu. To bude ta dobrá zpráva.“

„Jak se jmenuje baronka, pane Čáp?“

„Myslíte Novodvorskou? Pokřtili ji Vladimíra. Divný, co?

„Tam, kde máte samé Aničky, Mařenky a Boženky je to nezvyklé. Ale jinak je to na baronku jméno dost všední.“

„Ten její baron taky není nic moc,“ ozvalo se z kuchyně, odkud byla cítit koprová omáčka. „Je to bačkora a mátoha. Já jsem zvědavá, jak obhospodaří těch padesát hektarů, co mu nechali.“

„Padesát hektarů na dva lidi je dneska sebevražda. Z lidí, co pro něj dřív dělali, mu možná někdo pomůže. Ale jak dlouho? Přestane dodávat a zavřou ho. A ta jeho baronka od něj uteče do města. To je jednou jistý.“ Listonoš dopil, položil na stůl k půllitru peníze a měl se k odchodu.

„Ani jsem vám nepopřál dobrou chuť, pane řídící.“

Byla středa odpoledne, ve škole teď zápolila s děvčaty učitelka ručních prací, tak zvaná hadropletka, proto měl Mrázek trochu klidu. Byla to pěkná holka, těsně po maturitě, bydlela v Houslovicích u učitele Kláska. Obcházela okolní školy, stejně jako je obcházel kraselovský farář a listonoš Čáp. Když šla po vsi, zpoza muškátů se za ní obracely nespokojené dívčí pohledy. Co si to představuješ? okřikl se Mrázek, když se mu tato představa vybavila. Smál se nahlas. Musel však uznat, že „hadropletka“ by za to stála. Měla však kluka, který pro ni někdy přijížděl na motorce, stál pak před školou a okázale se rozhlížel.

Pak si zopakoval větu „by za to stála“ a došlo mu, že přemýšlí o jednání zcela pokleslého rázu, kterému se sice jeho vrstevníci nevyhýbali, dokonce se jím chlubili, jeho však přivádělo do rozpaků.

Nahoře otevřel okno a vyhlédl do kraje. Viděl nejbližší stavení pana Hudce, v průřezu mezi obytným domem a stodolou louky, v dálce silnici, po které chodil, když se v neděli vracel od autobusu, a po které šel, když se vracel od baronky.

V prázdném pokoji se hluše rozléhaly jeho kroky. Raději se vrátil do kuchyně, jediné obydlené místnosti. Obydlené, zasmál se. Stůl, postel a jedna židle. U postele hromádka polínek. Když ho vzbudila myš, pokoušel se ji trefit. A kamna. Masivní kuchyňský sporák, na kterém kdysi nějaká paní řídící vařila. Kde je jí konec? Stejně to musela být idyla, uvažoval, žít si tady obklopen důvěřivými dvořany, sice vesnického typu, ale lidmi dobrými, kteří pro člověka všechno udělají. Školu postavili před válkou jako moderní krychličku. Dole byly dvě učebny, nahoře byt řídícího. Neuvažovali příliš. Koncem války ji zavřeli pro nedostatek dětí. Moc jich od té doby nepřibylo. Málo se snaží ti zdejší chasníci.

Usedl nad bílou plochu papíru a snažil se soustředit. Marně. Vyrušil ho hluk automobilu. Auto jedoucí kolem postavilo celou ves na nohy. A tohle zastavilo u školy. Rozčileně vběhl do pokoje, odkud bylo vidět na vchod do budovy. Z aerovky vystupovala baronka. No tohle! Stalo se něco? Rychle obhlédl svůj zevnějšek. Kalhoty, jedna hrůza. Nedalo se však nic dělat. Dupal dolů po schodech, stála za dveřmi třídy, odkud se ozývaly dívčí hlasy, ruku napřaženou, jen zaklepat.

Pozdravil, asi mírně koktal. „Pokud jste přišla na kontrolu, paní baronko, okresní inspektor tu byl nedávno. Jaksi jste se nedomluvili.“ Byl to pokus o uvolněnou konverzaci a celkem mu vyšel. Zasmála se hlasitě. Tak, že učitelka vyhlédla ze dveří, zvědavá, co se za nimi děje.

„Ale, milý pane, přišla jsem si pro vás. Je to divné, divit se můžete dodatečně. Vlastně, co to říkám, jedu do Strakonic a řekla jsem si, třeba milý host projeví potřebu se tam taky podívat. A tak jsem tady a nabízím vám nezištně službu. Pokud ovšem máte čas.“

Do Strakonic. Jak se učitel může dostat do okresního města? Jít hezký kus cesty na autobus a pak být otrokem jízdního řádu. Ještě nic takového nepodnikl, a proto pro něj byla cesta do Strakonic objev. Samozřejmě, že souhlasil, jenom se snažil nedat nadšení najevo.

„Měl bych se asi převléct. Okresní město je okresní město. A pak dát vědět učitelce, že jedu pryč.“

„Ta tu s vámi učí?“ zeptala se baronka.

„Jednou týdně dvě hodiny.“

Vyběhl rychle nahoru a uvažoval, co si vzít na sebe, aby byl baronce důstojným partnerem. Moc toho na vybírání neměl. Muselo stačit to, co stačilo na vsi. Vešel do třídy, kde se děvčata mořila s jehlicemi a klubky vlny. „Paní učitelko, já musím odjet, dejte klíč mezi kytky. Však víte kam.“

Věděla. Její pohled však byl neurčitě lhostejný. Vrtalo mu to hlavou až posléze, v tuto chvíli překypoval činorodostí a nadšením. Výlet autem byl přece jenom svátek. Ještě navíc výlet bez určitého cíle, tedy výlet vše slibující.

Všiml si někdo, že nasedl do auta vedle baronky? No bože! Pan řídící si jezdí po světě s baronkou. Jak vzrušivá to informace. Nemáte šanci, děvčata. Přímo s baronkou. Co na tom, že je to stará koza. No dovolte? Dáma v nejlepším věku.

„Doufám, že vám nezpůsobím nějaké potíže,“ řekla, když se vyloudali za vesnici. Jako by mu četla myšlenky.

„Jaké potíže?“

„Že jste opustil školu ve chvíli jejího činorodého ruchu.“

„Ruchu? Vy jste slyšela, nebo vnímala nějaký ruch? Holky pletly šálu, kterou dají tatíkovi o příštích vánocích. Činorodý ruch,“ zasmál se.

Nebral na vědomí, zda cesta ubíhá rychle nebo pomalu. Aerovka jela poměrně zvolna, řízena zkušenou rukou po nerovné silnici. Věřil, že ruka, která drží volant, je ruka zkušená. Neodvážil se k ní zvednout oči, snad aby ji nepřiměl obrátit k němu hlavu a ohrozit dopravní poměry.

Věděl, že baronka má souměrnou tvář, že má černé vlasy, oči, usuzoval teď, že je bude mít hnědé, trochu trpká ústa. Postavu – nebyl zvyklý odborně posuzovat ženskou postavu, k jejímu posuzování nebylo třeba odbornosti. Byla to ženská, zřejmě zdravá, správně rozvinutá. Když se teď smál, odvrátil hlavu a výsledek svého pozorování mlčky rozhlásil do polí.

Projížděli jednotlivými vesnicemi, ze Škrobočova chodily děti k Mrázkovi do školy, pak projeli Mladoticemi, Kraselov, kde končil strakonický autobus, byla učitelská mekka. Učitelé z okolních škol se tam scházeli k příležitostným poradám a mnozí tamějšímu řídícímu záviděli. Kraselov, pane jo, to je skoro jako město.

Projížděli mezi poli, někde bylo vidět les, remízky a cancoury polí. Když si slovo cancoury vybavil, skoro se zastyděl. Před baronkou uvažovat takhle přízemně.

„Abych nezapomněla. Už jste začal s tím, s tím… jak to nazvat, románem? Myslím na toho prapředka, jestli si pamatujete.“

„Jak bych si nepamatoval. Zatím mne to jenom platonicky vzrušuje.“ Přiznat se, že po něm zatím ani nevzdechl, neměl odvahu. „Nemáte ponětí, co je to za problém nahlížet do cizího života.“

„Vždycky jsem věřila, že spisovatel vlastně píše jenom o sobě. Vášně, které líčí, jsou jeho vášněmi. Jinak to ani nejde. Ráda bych věděla, jak byste popsal vášně, které mnou zmítají.“ Teď se smála tak hlasitě, že měl obavu, zda udrží vůz na silnici.

Nejistě se k ní obrátil. „Jenže já nejsem spisovatel. Vlastně, chci být jenom učeň, ale to je zatím všechno.“

Otočila se k němu a mírně se zasmála.

„Velká touha, co? Potíže. S touhami jsou vždycky potíže.“

Zajela na kraj silnice a zastavila u božích muk, která stála za příkopem.

„Stalo se něco?“ zeptal se vzrušeně.

„Nic se nestalo. Jen jsem se chtěla podívat na město. Vidíte, máte ho u nohou. Támhle je Sušicko. Nikam není daleko, jenom zpátky se musí do kopce.“ Pákou uvolnila kapotu, vystoupila a zvedla víko, které krylo motor. Vystoupil také. Co má dělat? Nová situace ho silně vzrušovala. Zastavila kvůli rozhledu do kraje, proto ignoroval motor a díval se do dálky.

„Vyznáte se v tomhle?“ obrátila jeho pozornost k motoru.

Viděl spleť podivných agregátů, které mu byly cizí svým vzhledem i svým významem.

„Absolutně ne. Zatím jsem neměl možnost se s tím seznámit.“

Opět se, podle jeho názoru, zbytečně zasmála. Co je směšného na tom, že dosud neviděl v chodu automobilový motor?

Nasedli a už se nikdo z nich nesmál, jako by všechny důvody k smíchu byly bezezbytku vyčerpány. Řekla, že jde na pozemkový úřad, kde bude asi hodinu. Pak se někde sejdou, půjdou nakoupit, samozřejmě, že ona, a pojedou domů. Zaparkovala na náměstí a on měl hodinu na okresní město.

Byl tady jednou za války, bydlel tu jeho strýc Rudolf a vzal si k sobě na čtrnáct dní výrostka, protože byl právě čas prázdnin. Strýc neměl děti a jeho žena byla proto přesvědčena, že její péče o toto vytáhlé dítě bude příkladem mateřské pečlivosti.

Hodina uteče příliš rychle, říkal si Mrázek. Nesmím utíkat do sentimentální minulosti. Přišel bych pozdě a ona by mi ujela. Na náměstí zašel do knihkupectví, a když viděl, že vyšel slovník cizích slov, nakladatelé Kvasnička a Hampl byli jeho favoriti, rozhodl se k oběti. Brožovaný výtisk stál 170 Kč, ale brožovaný není k ničemu. Obtěžkán touto kořistí a lehčí o dvě stovky, což byl obnos více méně značný, vyrazil k řece. Na další svody města neměl už náladu, protože všechny jsou spojeny s financemi a on se vyčerpal takřka z podstaty.

Šel parkovou cestou, po pravé ruce byla trať. Tady už přece byl. Jeho pubertální puzení ho za minulé návštěvy nutilo vyhledávat samotu. Tady někde je pomník Čelakovského. Čelakovský, hodiny češtiny. Cítil, že se mu rozběhlo srdce. Bušilo mu silně dřív, než si vzpomněl, o co tenkrát šlo. Jak to, že ho samo předběhlo? Seděl tenkrát na terase, která čněla nad terén, skoro hodinu a přemýšlel, kdo si tady mohl zapomenout balonový plášť. Bože, balonový plášť za války, kdy nebylo prakticky nic a někdo ho tady nechá jen tak bez dozoru. Jenže my jsme lidé lidsky hodnotní. Cizí věc je pro nás svatá. Snad proto nikdo nepřišel na člověka, který visel na konci provazu připoutaném k zábradlí a krytém balonovým pláštěm. Pod ním byla zídka, která člověka ukryla před náhodnými pohledy. Bylo to na začátku války, v době, kdy Židé sice už nosili hvězdu, ale ještě nešli do koncentráků. Tenhle člověk však už věděl, co bude, a sám to všechno vzdal.

V tuto chvíli udělal Mrázek čelem vzad a vracel se do města. Pod okrajem chodníku ležel karafiát, jenom jeden a ještě se zlomeným stonkem. Zvedl ho. Tak vidíš, taky jeden zmařený život. Je ta kytka jen jakýsi pochybný symbol nebo jenom trapná schválnost, že jsem si tady vzpomněl na člověka, který už asi nemá nikoho, kdo by na něj měl vzpomínat?

Auto stálo tam, kde ho opustili. Vyndal účtenku a tužkou, kterou s sebou nosil, na ni napsal: Šel jsem napřed. Vložil ho pod stírač a pak ještě k němu přidal karafiát. Že je zlomený, nebylo vidět.

Table of Contents

(1)

(2)

(3)

(4)