Kressmann Taylor

ADRESÁT NEZNÁMÝ

Ukázka z elektronické knihy

Text © Kressmann Taylor, 1938

Copyright © C. Douglas Taylor, 1966

Předmluva © C. Douglas Taylor, 2017

Translation © Dagmar Steinová, 2003

Doslov překladatelky © Dagmar Steinová, 2003

ISBN 978-80-906728-6-4

Předmluva k českému vydání knihy z roku 2017

Když byl Adresát neznámý poprvé vydán ve Spojených státech, v září 1938 v magazínu STORY, způsobil okamžitou senzaci. Příběh, napsaný formou řady dopisů mezi americkým Židem žijícím v San Francisku a jeho bývalým obchodním partnerem, který se vrátil do Německa, odhalil americkým čtenářům hned na počátku tvář nacismu.

Celý náklad tohoto čísla magazínu STORY byl do deseti dnů od vydání vyprodán a nadšení čtenáři si text kopírovali na cyklostylu a posílali ho svým známým. Komentátor v celostátním rozhlase Walter Winchell ho vřele doporučoval jako „nejlepší dílo měsíce, něco, co byste si neměli nechat ujít“, a magazín Reader’s Digest porušil své dlouholeté pravidlo neotiskování beletrie a přetiskl tento příběh pro své více než tři milióny čtenářů.

V roce 1939 vydalo nakladatelství Simon & Schuster příběh Adresát neznámý jako knihu, jíž se prodalo padesát tisíc kopií — v těch letech neuvěřitelné množství. V Anglii udělal totéž Hamish Hamilton s britským vydáním a odstartovaly i cizojazyčné překlady. Ale rok 1939 byl také rokem bleskové války, tzv. blitzkriegu. Evropa se během pár měsíců dostala pod nadvládu Adolfa Hitlera, holandský překlad knihy Adresát neznámý zmizel a její jediný další evropský výskyt byl uveden na seznamu zakázaných knih sestaveném říšským komisařem. Tento příběh tedy zůstal kontinentální Evropě na dalších šedesát let neznámý, navzdory jeho velkému dopadu a úspěchu ve Spojených státech a Anglii.

Autorka Kathrine Kressmann Taylor, „žena, která otřásla Amerikou“, se narodila jako Kathrine Kressmann roku 1903 v Portlandu v Oregonu. V roce 1924 absolvovala na Oregonské univerzitě a přestěhovala se do San Franciska, kde pracovala jako reklamní textařka a ve volném čase psala pro několik malých literárních novin. V roce 1928 ji redaktoři časopisu San Francisco Review, který měla zvláště v oblibě, pozvali na večírek, kde se seznámila s Elliottem Taylorem, majitelem vlastní reklamní agentury, a dva týdny nato se vzali. Když velká hospodářská krize položila reklamní průmysl, koupili si malou farmu v jižním Oregonu, kde doslova „žili z půdy“, pěstovali si vlastní potraviny a rýžovali zlato, starali se o své dvě malé děti a v roce 1935 si pořídili třetí.

Roku 1938 se přestěhovali do New Yorku, kde Elliott získal práci jako redaktor a Kathrine dokončovala psaní textu Adresát neznámý. Když ho Elliott představil redaktorovi magazínu STORY, Whitu Burnettovi, ten se ihned rozhodl, že příběh otiskne. Spolu s Elliottem usoudili, že příběh je „příliš silný, než aby se mohl objevit pod ženským jménem autorky“, a přidělili Kathrine literární pseudonym „Kressmann Taylor“, profesionální jméno, které přijala a ponechala si jej po zbytek svého života, z velké části i díky úspěchu knihy Adresát neznámý. Takto popsala svou původní motivaci k napsání tohoto příběhu:

Krátce před válkou se pár mých srdečných, kulturně a intelektuálně založených německých přátel po nějaké době strávené ve Spojených státech vrátilo do Německa. Velmi rychle se z nich stali zapřisáhlí nacisté. Nechtěli slyšet ani nejmenší kritiku Hitlera. Během krátké návštěvy Kalifornie potkali na ulici jednoho svého starého přítele, který jim byl velmi blízký a který byl Žid. Nepromluvili s ním. On již rozpřahoval ruce k objetí a oni se k němu otočili zády. Jak se něco takového může stát, ptala jsem se sama sebe. Co tak změnilo jejich srdce? Co je mohlo dovést k takové krutosti?

Tyto otázky mě velmi pronásledovaly a nemohla jsem je dostat z hlavy. Bylo těžké uvěřit, že tito lidé, které jsem znala a respektovala, se stali obětí nacistické ideologie. Začala jsem se víc zajímat o Hitlera, četla jsem jeho projevy a spisy jeho poradců. To, co jsem se dozvěděla, bylo děsivé. Nejvíce mě znepokojovalo to, že v Americe si nikdo neuvědomoval, co se v Německu děje, a ani to nikoho nezajímalo. V roce 1938 bylo v Americe silné izolacionistické hnutí. Politici prohlašovali, že záležitosti v Evropě se nás netýkají a že Německo je v pořádku. Dokonce i Charles Lindbergh po návratu z Německa tvrdil, jak jsou tam skvělí lidé. Objevilo se však pár studentů, kteří se vrátili ze studií v Německu a kteří říkali pravdu o nacistických zvěrstvech. Když jejich spolužáci dostali nápad, že jim budou posílat dopisy, ve kterých si budou dělat legraci z Hitlera, odepsali jim: „Nechte toho. Jsme v nebezpečí. Ti lidé si s nikým nezahrávají. Kdybyste si s nějakým nacistou dopisovali, mohli byste ho tím zabít.“

Tato událost vyvolala odezvu jen v podobě malého článku v novinách, ale upoutala pozornost Elliotta, který přinesl článek domů Kathrine, a tak se zrodil jejich společný nápad použít dopisy jako zbraň. Ona se toho nápadu chytla a začala pracovat na příběhu, který chtěla napsat.

Chtěla jsem psát o tom, co nacisté dělají, a ukázat americkým čtenářům, co se stane se skutečnými, žijícími lidmi poblázněnými pokřivenou ideologií.

A výsledkem byl velký úspěch: kniha Adresát neznámý, o které magazín The New York Times Book Review napsal: „Tento moderní příběh je dokonalost sama. Je to to nejúčinnější svědectví o nacismu, jaké se v beletrii objevilo.“ Toto svědectví pak pokračovalo v autorčině další knize, Until That Day („Do onoho dne“), vydané v roce 1942.

Po válce, kdy se zdálo, že dalšího svědectví nacismu již není třeba, upadl Adresát neznámý v zapomnění a jen občas se objevil v nějaké sbírce povídek. Elliott Taylor zemřel v roce 1953. Kathrine žila ještě dalších patnáct let jako vdova a přitom dál psala a vyučovala psaní, žurnalistiku a humanitní vědy na Gettysburg College. V roce 1966 odešla do důchodu a přestěhovala se do italské Florencie, kde v listopadu toho roku zažila velkou záplavu na řece Arno — což ji inspirovalo k napsání její třetí knihy, Diary of Florence in Flood („Deník zatopené Florencie“), která jí následující jaro vynesla chválu kritiků v Anglii a Americe.

Cestou do Itálie roku 1966 na italském parníku Michelangelo potkala Kathrine amerického sochaře Johna Rooda. Oba okamžitě pocítili vzájemnou přitažlivost, prožili na lodi milostný románek a v následujícím roce se vzali v Minneapolisu, kde on žil. Poté žili vždy část roku v Minneapolisu a druhou část ve Val de Pea poblíž Florencie. Po Roodově smrti v roce 1974 si Kathrine ještě téměř dalších dvacet let ponechala oba domy, v nichž střídavě v klidu žila vždy polovinu roku, prostě jako paní Roodová.

V roce 1995, kdy bylo Kathrine 91 let, nakladatelství Story Press vydalo znovu její knihu Adresát neznámý, aby tak oslavilo 50. výročí osvobození koncentračních táborů, a protože, jak napsala redaktorka magazínu STORY Lois Rosenthalová, její „významné a nadčasové poselství jí zajistilo trvalé místo na knižních regálech Ameriky“. Kniha byla dobře přijata a Kathrine, která s radostí podepisovala výtisky a poskytovala rozhovory pro tisk i televizi, měla z jejího znovuobjevení velkou radost, zvláště když byla najednou považována za klasiku americké literatury.

Kathrine Kressmann Taylor Roodová zemřela v následujícím roce, v červenci 1996 v nedožitých 94 letech, s bystrou, vnímavou myslí a s entusiasmem i na sklonku života. „Umírání,“ řekla v posledních týdnech svého života, „je normální. Je to stejně přirozené jako narození.“ A byla připravená. Žila několik úspěšných životů: jako manželka a matka, jako oblíbená profesorka a jako autorka tří knih a tuctu povídek, přičemž jedna z nich, Adresát neznámý, byla ještě za jejího života označena za klasiku.

Krátce po její smrti se dostal jeden výtisk nového vydání z roku 1995 do rukou francouzského vydavatele Henriho Dougiera z pařížského nakladatelství Editions Autremet. Ten si ihned uvědomil význam tohoto textu pro celé evropské společenství, pro ty, kteří žili pod nacistickou nadvládou, i pro ty, kteří by se měli dozvědět, jaké to tehdy bylo. Rozhodl se, že kniha musí být přeložena do francouzštiny a tento překlad pod názvem Inconnu a cette adresse od Michele Levy-Bramové se koncem roku 1999 dostal na seznam francouzských bestsellerů. V prvním roce se prodalo na 50 000 výtisků a od té doby více než 500 000 výtisků — mnohem více než za celou dobu ve Spojených státech. A brzy knihu četli i další Evropané, kteří volali po jejím překladu a vydání ve svých vlastních jazycích: ve španělštině, katalánštině, galicijštině, baskičtině, italštině, hebrejštině, holandštině, němčině, norštině, švédštině, dánštině, portugalštině. Další vydání se brzy rozšířila i do zbytku světa — v polštině, řečtině, turečtině, korejštině, čínštině, japonštině, slovinštině a dalších jazycích (do roku 2017 celkem ve 24 jazycích). Nyní máme to potěšení přivítat do rozrůstající se světové knihovny i toto hezké české vydání.

Velký úspěch povídky Adresát neznámý v knižní podobě dále vedl i k dalším úspěchům: objevily se audioknihy v němčině, italštině a francouzštině, rozhlasová vysílání v Anglii, Francii, Izraeli a Chorvatsku, živá divadelní představení ve Francii, Izraeli, Turecku, Itálii, Belgii, Nizozemí, Argentině a ve Spojených státech a v roce 2013 v londýnském Soho Theatre zároveň v angličtině i francouzštině.

Je vzrušující vidět tuto útlou knihu uznanou jako klasiku a je potěšující, že se Kathrine Kressmann Taylor dožila tohoto jejího uznání v případě vydání v nakladatelství F&W z roku 1995 a v posledním roce svého života i autorizace prvního z mnoha překladů — do hebrejštiny od známého izraelského učence a překladatele Ashera Tarmona.

Je těžké si představit, jaké postavení bude mít tento příběh u budoucích generací, ale z dnešního pohledu se zdá, že přežije a bude považován za součást významné literatury 20. století.

— Charles Douglas Taylor — syn paní Kressmann Taylor

SCHULSE-EISENSTEIN GALLERIES

San Francisco, California, U.S.A.

12. listopadu 1932

Herrn Martin Schulse,

Schloss Rantzenburg

Mnichov, Německo

Milý Martine!

Tak jsi tedy zpátky v Německu! Strašně Ti závidím! Ačkoliv jsem Německo neviděl od školních let, pořád ještě pociťuji kouzlo Unter den Linden — ta obrovská intelektuální svoboda, diskuse, hudba, bezstarostné kamarádství. A teď zmizel i starý junkerský duch, pruský militarismus a arogance. Vracíš se do demokratického Německa, do země hluboce kulturní, v níž se rodí nádherná politická svoboda. Bude to příjemný život. Tvoje nová adresa je impozantní a ohromně mě těší, že plavba byla pro Elsu a mláďata tak příjemná.

Já tak moc šťastný nejsem. Nedělní ráno zastihlo osamělého starého mládence, který nemá žádné záměry. Můj nedělní domov byl přenesen přes širé moře. Ten velký starý dům na kopci — Tvé uvítání, které naznačovalo, že den by nebyl naplněn, pokud bychom nebyli zase pohromadě! A naše miloučká Elsa vychází celá zářící, chytne mě za ruku, volá „Maxi, Maxi“ a pak jde spěšně do domu, aby otevřela můj oblíbený Schnaps. A Tví skvělí chlapci, zvlášť pak pohledný mladý Heinrich — než ho zase spatřím, bude z něj dospělý muž.

A oběd — mohu snad byť malinko doufat, že ještě někdy budu jíst jako u Vás? Teď chodím do restaurace a nad osamělým rostbífem se mi před očima vybavuje gebackener Schinken v horké burgundské omáčce, Spatzle, ach ty Spatzle a Spargel! Ne, s americkou kuchyní se rozhodně nikdy nesmířím. A vína, která tak opatrně vykládali z německých lodí, a ty naše sliby nad čtvrtou, pátou nebo šestou plnou sklenkou.

Jednal jsi samozřejmě správně, když jsi odjel. Přes veškeré Tvé zdejší úspěchy se z Tebe nikdy nestal Američan — a teď, když je podnik tak dobře zaveden, musíš odvézt své statné chlapce na výchovu do jejich vlasti. Navíc Else po celé ty dlouhé roky chyběla její rodina, která samozřejmě i Tebe ráda uvidí. Z mladého umělce bez haléře se stal dobrodinec rodiny a to Ti rovněž poskytne nenápadné drobné uspokojení.

Podnik nadále dobře funguje. Paní Levinová koupila toho malého Picassa za námi stanovenou cenu, k čemuž si blahopřeji, a starou paní Fleshmanovou jsem dostal tak daleko, že si zahrává s myšlenkou koupit tu odpornou madonu. Nikoho ještě nenapadlo povědět jí, že každý kus, který vlastní, je špatný, jsou totiž opravdu do jednoho všechny špatné.

Jenže já nemám Tvůj rafinovaný přístup při prodeji starým židovským matrónám. Dokážu je přesvědčit, že je to skvělá investice, ale jedině Ty jsi měl ten jemný duchovní přístup k uměleckým dílům, který je vždycky dočista odzbrojil. Navíc patrně nikdy tak docela nevěří jinému Židovi.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Předmluva k českému vydání knihy z roku 2017

SCHULSE-EISENSTEIN GALLERIES