Lži se mnou

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Sabine Durrantová

Lži se mnou – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lži se mnou

Sabine Durrantová

Mladá fronta

Přeložila Jana Žlábková

LIE WITH ME

Copyright © TPC & G Ltd., 2016

Translation © Jana Žlábková, 2018

ISBN 978-80-204-4560-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5294-8 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5296-2 (Mobi)

ISBN 978-80-204-5295-5 (ePDF)

Pro Francescu

Srpen 2015

V noci mi došlo, že to zjevně začalo mnohem dřív. Zděšený jsem seděl ve tmě a snažil se vydrápat nehtem na vnitřní stranu předloktí slovo „ANTIKVARIÁT“. Teď už zmizelo, ale kůže dál svědí po bodnutí hmyzem, které jsem si ve spánku rozškrábal. Nicméně trik s nápisem vyšel skvěle a splnil svůj účel. To ráno si vybavuji naprosto přesně.

Hudson & Co: antikvariát na Charing Cross Road. Předpokládal jsem, že tam byl počátek všeho – že by se nic takového nestalo, kdyby můj pohled neupoutaly rudé vlasy malé přihlouplé prodavačky. Ale co když se mýlím? Co když se ony síly uvedly do pohybu týdny a měsíce předtím? Co když se jedovaté stopy objevily dávno před zmizením té zatracené holky a vinou se už od univerzity? Nebo to bylo ještě předtím – už ve škole, v dětství, v roce 1973, v okamžiku, kdy jsem se celý rudofialový po velkém úsilí náhle ocitl na tomhle nelítostném světě?

Tím vším se snažím dostat k otázce, do jaké míry se my sami podílíme na sebedestrukci. Jak velká část téhle noční můry je mým výtvorem? Můžete nenávidět a hlasitě kritizovat. Můžete se bránit a protestovat. Můžete dělat naprosto zoufalé a nelogické věci, ale občas vám nezbývá než zvednout ruku a přijmout vinu.

PŘEDTÍM

1. kapitola

Tehdy pršelo a bylo jedno z těch šedivých sychravých londýnských odpolední, kdy obloha a chodník splývají s budovami zmáčenými deštěm. Je to už hodně dávno, co jsem naposledy viděl takové počasí.

Obědval jsem se svým dlouholetým přítelem Michaelem Steelem v podchodu na Charing Cross, v Porter’s, vinárně, kterou jsme často navštěvovali od šestnácti let, kdy jsme ji objevili a zalíbila se nám diskrétnost jejího umístění a majitele. Dnes už bychom se samozřejmě raději sešli na méně vlhkém a temném místě (například v tom elegantním bistru na St Martin’s Lane, kde se specializují na vína od Loiry), ale nostalgie bývá občas tyran. Ani jednoho z nás nenapadlo něco takového navrhnout.

Kdykoli jsem se rozloučil s Michaelem, odcházel jsem s příjemným pocitem vzrušující nadřazenosti. Jeho život je vymezený požadavky manželky, dvojčat a advokátní praxe v Bromley, takže vždycky se zájmem poslouchal, když jsem mu líčil své divoké příběhy – o propařených nocích v Soho, o mladých přítelkyních –, a v očích se mu zračila závist. „Kolik let je téhle?“ zeptal se, když rozkrajoval skotské vejce. „Čtyřiadvacet? Pořádnej úlet.“ Nebyl velký čtenář a spojení oddanosti a neznalosti vedlo k tomu, že mě ještě pořád považoval za spisovatele, jenž dosáhl velkého literárního úspěchu. Nikdy ho nenapadlo, že člověk, který napsal před dvaceti lety průměrný bestseller, si nejspíš neudrží svou reputaci navěky věků. Pro něj jsem byl hvězda „literárního Londýna“ (jeho slova) a když sebral ze stolu účet, což byl zvyk, od kterého nehodlal upustit, nepůsobilo to jako charita, ani si mě tím gestem nechtěl předcházet. Pokud byl k udržení stávajícího stavu zapotřebí prvek vzájemného klamu, nebyla to příliš vysoká cena. Jsem si jistý, že mnohá přátelství jsou založena na lžích.

Nicméně když jsem toho dne vycházel nahoru na ulici, necítil jsem se nijak povzneseně. Nedlouho předtím začal jít můj život od desíti k pěti, ale tuhle skutečnost jsem si nechával pro sebe. Zrovna odmítli můj nejnovější román a Polly, čtyřiadvacítka, o které byla řeč, mě opustila kvůli jakémusi zženštilému blogerovi, který se šťoural v politice. A ze všeho nejhorší bylo, že onoho rána jsem zjistil, že jsem nucen opustit byt v Bloomsbury, za který jsem nemusel platit nájem a posledních šest let jsem ho nazýval domovem. Stručně řečeno – bylo mi čtyřicet dva let, byl jsem na dně a mou důstojnost naprosto ničil fakt, že se budu muset nastěhovat ke své matce do East Sheenu.

Navíc pořád hustě pršelo, ale o tom jsem se už zmínil.

Vlekl jsem se po William IV Street k Trafalgar Square a proplétal se mezi deštníky. Před poštou stála skupina zahraničních studentů, kteří měli na zádech batohy, na nohou zářivé tenisky a zablokovali celý chodník, takže jsem je musel obejít. Jednou nohou jsem šlápl do louže, měl jsem promočenou botu a kolemjedoucí taxík mi postříkal manšestráky. Hopsal jsem přes silnici, cedil skrze zuby nadávky, kličkoval mezi stojícími auty a pak jsem konečně zabočil do St Martin’s Lane, proběhl Cecil Court a dostal se na Charing Cross Road. Svět se otřásal – kolem mě se řítila auta, ozývaly se hlasité zvuky ze staveniště a řinčení kovového lešení vycházející z podzemí, kde se rodila nová linka metra. Z nebe se pořád řinuly proudy vody, ale já si vytrvale razil cestu kupředu, až se přede mnou náhle objevila dlouhá řada turistů vlekoucích zavazadla, kteří mě donutili změnit směr a doslova mě přirazili k jedné výloze.

Opřel jsem se o sklo a čekal, až přejdou, a pak jsem si zapálil cigaretu. Stál jsem před Hudson & Co, antikvariátem, který se specializoval na fotografie a na filmy. Matně se mi vybavilo, že v zadní části bývalo malé oddělení s beletrií, ve kterém jsem kdysi štípnul raný výtisk Šťastného Jima. (Nebylo to první vydání, ale oranžová penguinka z roku 1961 s kresbou Nicolase Bentleyho na obalu. Paráda.)

Nakoukl jsem dovnitř. Obchod by hodně zašlý, nicméně bylo zjevné, že kdysi zažil i lepší časy – teď zela většina horních polic prázdnotou.

Pak jsem spatřil tu dívku.

Zírala ven z okna, cucala pramínky dlouhých rudých vlasů a byla tak ohromně otrávená, že jsem cítil její nudu až v konečcích prstů.

Uhasil jsem cigaretu, strčil zbytek do kapsy saka a otevřel dveře.

Nevypadám špatně (i když předtím, než se to všechno stalo, jsem býval větší fešák) a typ obličeje, jaký mám – přimhouřené modré oči, výrazné lícní kosti a plné rty – prý ženy milují. Svému vzhledu jsem věnoval velkou pozornost, ale vždycky jsem si dával dobrý pozor, aby to nebylo příliš zjevné. Při holení jsem občas vnímal, jak mé prsty přejíždějí po symetricky vyvážených křivkách čelisti, a všímal si pravidelně rozmístěných chloupků v mém aristokratickém nose. Jsem přesvědčený, že zájem o život mysli není důvodem k přehlížení těla. Mám široký hrudník a dodnes si ho usilovně snažím udržet pomocí cvičení, která jsem objevil v posilovně Power Pulse v Bloomsbury během bezplatné ukázky v rámci měsíčního kurzu a dospěl jsem k názoru, že mi prospívají. A zároveň jsem věděl, jak mám pracovat na svém vzezření: nacvičoval jsem plachý nejistý pohled, vědomě využíval oční kontakt a zahloubaně si projížděl prsty své rozcuchané blonďaté vlasy.

Když jsem vešel, dívka se na mě jen letmo podívala. Měla na sobě dlouhou splývavou tuniku, legíny a masivní motorkářské boty. Byla výrazně nalíčená, jedno ucho měla posázené třemi malými cvočky a krk zdobilo tetování zpodobňující malého ptáčka.

Sklonil jsem hlavu a rychle si rukou prohrábl vlasy. „Nazdar,“ pronesl jsem ležérním tónem. „Venku leje jak z konve.“

Mírně se zhoupla na podpatcích těžkých bot, uvelebila se na vysoké kovové židli a vrhla nezaujatý pohled mým směrem. Z prstů jí vypadl pramen rudých vlasů, který předtím žužlala.

Řekl jsem trochu hlasitěji: „Je pravda, že Ruskin tvrdí, že nic takového jako špatné počasí neexistuje. Jsou jenom různé typy dobrého počasí.“

Její sevřená ústa se mírně pohnula a na tváři se objevil velmi slabý náznak úsměvu.

Zvedl jsem mokrý límec saka. „Ale vyprávějte to mému krejčímu!“

Úsměv zmizel kamsi do nenávratna. Krejčímu? Jak mohla vědět, že jsem to sako koupil za pár babek v Oxfamu v Camden Townu a že ona poznámka byla míněna ironicky?

Přistoupil jsem o krok blíž. Na stole přímo před ní stál kelímek ze Starbucks, na kterém bylo černou fixou načmáráno jméno „Josie“.

„Vy jste Josie?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ opáčila nevýrazným hlasem. „Namluvila jsem to tomu chlapovi, co mě obsluhoval. Pokaždé jim říkám jiný jméno. Přejete si něco? Máte nějaký speciální přání?“ Přejela mě pohledem a zaujatě si prohlížela tvídové sako nasáklé vodou, manšestráky a promáčené boty a vůbec všechno, co měl ten zoufalec středního věku na sobě. Náhle se rozvibroval mobil, který ležel na pultě, a přestože ho nezvedla, vrhla na něj pohled, ale pak ho odsunula a zadívala se na monitor nad hrnkem – gesto naprostého nezájmu.

Dotčeně jsem odkráčel do zadní místnosti a tam jsem v podřepu předstíral, že si prohlížím knihy na dolní polici (dvě za pět liber). Třeba zrovna vyšla ze školy, takže prostě nepatří mezi mé obdivovatelky. Ale i tak, co si to vlastně dovoluje? Ksakru.

Jak jsem tam seděl na bobku, cítil jsem vlhký papír a pot, viděl skvrny od cizích lidí a otisky jejich prstů. A taky jsem vnímal mrazivý chlad. Projížděl jsem pohledem názvy na zažloutlých hřbetech knih a hlavou mi poletovaly věty z posledního e-mailu mého vydavatele: „Příliš experimentální… Není to v souladu s dnešní poptávkou… Co kdybyste napsal román, ve kterém se něco opravdu děje?“ Vstal jsem. Kašlu na to. Opustil jsem nepříjemné myšlenky tak důstojně, jak se dalo, a v duchu se nasměroval na Londýnskou knihovnu, nebo – bleskový pohled na hodinky – na klub Groucho. Byly skoro tři hodiny. Třeba tam bude někdo, s kým bych si mohl dát drink.

Usilovně jsem si snažil vzpomenout, jestli dveře zacinkaly, jestli šlo o typ dveří se zvonkem. Když jsem vešel dovnitř, vypadalo to, že obchod je prázdný, ale jeho uspořádání umožňovalo komukoli, aby se někde skryl nebo kdesi číhal – stejně jako já teď. Byl už v obchodě? Nebo tam nikdo nebyl? Vybavuji si vůni západoindických limetek? Měl jsem pocit, že je to důležité. Ale možná není. Třeba se jen moje mysl snaží najít vysvětlení něčeho, co je nejspíš naprosto nepodstatné.

„Paule! Paule Morrisi!“

Stál na druhém konci police s knihami a byla mu vidět jenom hlava. Bleskově jsem prozkoumal jeho vizáž: oči blízko u sebe, ustupující linie vlasů, kvůli níž vypadal jeho obličej jako podivně zformované srdce, a drobná brada. Rozbřesklo se mi až ve chvíli, kdy jsem si všiml velké mezery mezi předními zuby. Anthony Hopkins, můj vrstevník z Cambridge. Pokud si dobře pamatuji, studoval dějiny. Narazil jsem na něj před pár lety během dovolené v Řecku. Měl jsem nepříjemný pocit, že jsem z toho setkání nevyšel příliš dobře.

„Anthony?“ řekl jsem. „Anthony Hopkins!“

Podrážděně svraštil obočí. „Andrew.“

„Andrew, jasně. Andrew Hopkins. Promiň.“ Poklepal jsem si na hlavu. „Rád tě vidím.“ Pátral jsem v paměti a hledal nějaké detaily. Tehdy jsem byl na výletě kolem ostrova se Saffron, hosteskou, kterou jsem doprovázel, a s několika jejími přáteli. Ztratil jsem je, když jsme zajeli do doku. Popíjeli jsme alkohol. Půjčil mi Andrew peníze? Teď stál naproti mně v obleku s jemným proužkem a napřaženou pravicí. Potřásli jsme si rukama. „Už je to… nějaký čas.“

Zasmál se. „Naposledy na Pyrosu.“ Přes rameno měl přehozenou pláštěnku posázenou kapičkami deště, které vypadaly jako perly. Prodavačka se otočila a poslouchala, o čem se bavíme. „Jak se máš? Ještě pořád něco čmáráš? Viděl jsem tvoje jméno v deníku Evening Standard – pod recenzemi knih, je to tak? Moc se nám líbil román, který jsi napsal – moje sestra byla nadšená, že ti ho vydali.“

„Díky.“ Uklonil jsem se. Jeho sestra – no jasně. V Cambridgi jsem s ní strávil určitý čas. „Máš na mysli Anotace o životě.“ Mluvil jsem co nejvíc nahlas, aby si ta malá potvora uvědomila, jak úžasnou příležitost promarnila. „Je pravda, že mnozí lidé byli tak milí, že mi řekli, že se jim můj román líbil. Zjevně ťal do živého. V New York Times vyšla recenze, v níž se píše…“

Přerušil mě. „Přijde po něm něco stejně vzrušujícího?“

Dívka se rozhodla, že zapne přímotop. Když se předklonila, vytvořila se mezi tělem a hedvábnou tunikou mezera. Kousek jsem poodstoupil, abych měl lepší výhled, a všiml jsem si jemných křivek jejího poprsí v růžové podprsence.

„Něco chystám,“ řekl jsem. Neměl jsem v úmyslu líčit, jaké fiasko bylo pokračování románu, ani jsem nehodlal mluvit o neúspěšných pokusech o prodej dvou následujících knih.

„No jo, to jste vy, tvůrčí typy. Vždycky vás napadne něco zajímavého. Nejste jako my, nudní patroni, co se hrabou v zákonech.“

Dívka se zase posadila na židli. Teplý vzduch proudící z přímotopu vytvářel na hedvábné tunice záhyby a vlnky. A on tlachal dál a dál. Řekl mi, že pracuje pro Linklaters a se svým společníkem řeší soudní pře. „Ještě delší pracovní doba. Musím být k dispozici celý týden čtyřiadvacet hodin denně.“ Pak pokrčil rameny – radost maskovaná za rezignaci. Ale co s tím člověk nadělá? Děti na soukromé škole, bla bla bla, dvě auta, hypotéka, která ho „zabíjí“. Několikrát jsem pronesl: „No vida, bezva, jasně.“ A on mluvil dál. Předváděl mi, jak je úspěšný, vychloubal se svou manželkou, a přitom se snažil, aby to tak nevypadalo. Tina se odstěhovala ze City, protože byla „úplně vyždímaná, chudinka“, a pustila se do drobného podnikání v Dulwich Village. Má obchod, který se specializuje na příze všeho druhu. Je překvapivě úspěšná. „Kdo mohl tušit, že se za vlnu dá vydělat tolik peněz?“ řekl a pak se rozpačitě škytavě zasmál.

Nudil jsem se a zároveň jsem byl podrážděný. Rezolutně jsem prohlásil: „Já ne.“

Namátkou vytáhl nějakou knihu z police – Hitchcock od Françoise Truffauta. „Máš teď hodně práce?“ zeptal se a poklepal při tom knihou na dlaň.

Zavrtěl jsem hlavou. Teď a práci? Znovu mi vytanula na mysli jeho sestra – taky má mezeru mezi zuby. Krátké vlasy jako malý rošťák, mladší než on. Zeptal bych se na ni, kdybych si vzpomenul, jak se jmenuje. Že by Lottie? Lettie? Určitě byla přítulná. Opravdu jsme se spolu vyspali?

Náhle mi bylo horko, cítil jsem se stísněně a přepadla mě nutkavá touha vypadnout.

Hopkins říkal něco, co jsem úplně nevnímal, ale zachytil jsem slova „neformální večeře“. Rozverně mě plácl po rameni knihou o Hitchcockovi, jako by mu cosi, co se stalo za posledních dvacet let, nebo možná jen za poslední dvě minuty, dávalo právo chovat se ke mně jako ke kámošovi. Pak vyndal mobil. S hrůzou jsem si uvědomil, že čeká, až mu řeknu svoje číslo.

Pohlédl jsem ke dveřím, za kterými pořád pršelo. Rudovlasá pokušitelka teď četla nějakou knihu. Pootočil jsem hlavu, abych zjistil, kdo ji napsal. Nabokov. Nabubřelé žvásty. Cítil jsem silnou potřebu vytrhnout jí knihu z ruky, popadnout pramen jejích vlasů a přitisknout palec na tetování na jejím krku. Dát jí za vyučenou.

Otočil jsem se zpátky k Hopkinsovi, usmál se a dal mu, co chtěl. Ujistil mě, že mi zavolá, a já si zapsal do paměti, že až to udělá, nesmím reagovat.

2. kapitola

Kontaktoval mě o dva týdny později, jednoho úterního odpoledne ke konci února. Ještě pořád jsem – zcela logicky – žil v Bloomsbury. Byla to dohoda: Alex Young, majitel bytu a houslista Newyorské filharmonie, mě tam nechával bydlet výměnou za to, že jsem mu krmil kočku. Musel jsem zmizet, jen když byl se svým přítelem ve městě. Mým duchovním domovem byla Lamb’s Conduit Street se svými obchody s biokávou a pánskou módou pro elegantní staromilce. V bytě, který se nacházel v nejvyšším patře vysoké georgiánské budovy, mi nic nepatřilo a všechny věci byly Alexe (obrazy a bílé ložní prádlo, nábytek z poloviny století, italský kávovar), ale předkládal světu obraz muže, jakým jsem chtěl být. Nicméně naše domluva se pomalu blížila ke konci a já se na to snažil nemyslet.

Když zabzučel mobil, seděl jsem v ošoupaném sametovém křesle s časopisem London Review of Books a vychutnával si okamžik prozářený paprsky zimního slunce. Pronikaly dovnitř protáhlým oknem, jehož rám vrhal stín na čtvercový vzor tureckého koberečku. Na stolku stál hrnek s kávou a vedle něj ležel talíř se sýrovým sendvičem. Byl z posledního kousku chleba, protože jsem už doslova živořil.

Číslo na displeji mobilu jsem neznal, ale zrovna jsem nebyl ve střehu. Předchozího večera jsem v hospodě poznal mladou vysokoškolačku jménem Katie, která se snažila proniknout do světa žurnalistiky. Napsal jsem jí na dlaň kontakty na sebe a řekl, ať se mi ozve, kdyby potřebovala s čímkoli poradit. Když jsem bral do ruky mobil, už jsem si představoval schůzku (nejlépe u mě doma), její nadšený obdiv, láhev vína a svalení se do postele.

„Paul Moriss,“ řekl jsem se strohou profesionalitou zaneprázdněného muže.

„Áha! A mám tě.“

Žádná Katie. Byl to mužský hlas, který jsem hned nerozpoznal. Že by to byl pracovník některé z literárních institucí, které mě občas zaměstnávaly? Dominic Bellow, hospodský povaleč ze Soha a editor časopisu Stanza, mi nedávno dohodil k recenzování novou knihu od Willa Selfa, ale poslal mi výtisk pozdě. (V tom spočívá problém polovičních úvazků: člověk má sklon neudělat ani to, co je třeba udělat.)

„Jo,“ opáčil jsem nejistě. Bylo příliš pozdě předstírat, že se dovolal někam jinam. Už jsem řekl své jméno.

„Ahoj. Volám, abych tě nalákal na výlet do divočiny Dulwiche.“ Dulwich? „Tina se s tebou touží setkat.“ Tina? „Když tak nad tím přemýšlím, měl bych si dávat pozor. Vím, jaký umíš být v přítomnosti žen. Nikdy ti neodpustím, jak ses zachoval k Florrie.“ Hlasitě se zasmál.

Florrie. No jasně. Žádná Lottie. Florrie Hopkinsová, sestra Anthonyho Hopkinse. Andrewa. Jeho jméno není podstatné. Vzpomněl jsem si, že když v antikvariátu řekl „soudní pře“, roztáhl doširoka ústa a zacvakal zuby.

„Bezva,“ řekl jsem, a v duchu jsem dodal, ty debile. „To je skvělé.“

„Co tenhle víkend? V sobotu? Jeden vděčný klient mi zrovna poslal bedýnku s moc dobrým vínem – napadlo mě, že by bylo hanba nepodělit se o ně s přáteli. Châteauneuf-du-Pape. 2009. Tina připraví své proslulé pomalu pečené jehněčí. Na marocký způsob.“

Nejsem na sebe pyšný. Když žijete z ruky do úst, musíte věci dobře zvažovat: nepohodlné plahočení pustinami jihovýchodního Londýna versus možné výhody druhé volby. Hlásil, že bude chutné jídlo a sklenička dobrého francouzského vína. A navíc není dobré přehlížet kontakty. Hrozilo mi, že budu bezdomovec, a člověk nikdy neví, kdo se mu může hodit. Takže jak moc byl vlastně bohatý? Přemýšlel jsem o střihu jeho obleku, o tom, jak mu pasoval v ramenou, o měkkosti jeho dlaně, když mi potřásal rukou. Začínalo mě zajímat, jak vypadá jeho domov.

Sýrový sendvič shrbené matky hrdosti na mě hleděl hodně zlověstně. „Sobota,“ řekl jsem. „Malý moment. Ale jo. Příští týden budu v New Yorku, nicméně v sobotu už by to šlo. Na sobotu to zvládnu.“

„Výborně.“ Sdělil mi detaily a pak jsme se rozloučili.

Ještě chvíli jsem seděl v křesle a hladil kočku.

Hledání jeho adresy mě dovedlo k široké ulici lemované stromy ve vzdáleném koutě Dulwiche, asi deset minut chůze od nejbližší železniční stanice Herne Hill ležící na stejné trase z nádraží Victoria jako Michaelův domek v Beckenhamu, kam jsem často jezdíval na nedělní oběd. Ovšem tohle byl úplně jiný typ předměstské čtvrti, méně nuzné a zchátralé. V té druhé žil onen moula, který si hrál na literárního agenta, a přesně k němu pasovala. Tady byly silnice rozlehlé a sebejisté. Dokonce i stromy byly se sebou zjevně spokojeny.

Andrew sídlil ve velké vile z pozdního viktoriánského období, která stála stranou od ostatních domů, měla sedlovou střechu a příjezdovou cestu, na níž byla v podivných úhlech zaparkovaná tři auta. Převážnou část průčelí zakrývaly popínavé rostliny a na kolenu okapu trčelo opuštěné ptačí hnízdo. V předním křídle vily byly otevřené vysoké laťové okenice a mezi stromy prozařovala světla, pohybovaly se stíny a blikotal oheň.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Srpen 2015

PŘEDTÍM

1. kapitola

2. kapitola

POTOM

NAKONEC