Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

Rachel Van Dyken: Pravidla dohazovačů

Vydání první

Copyright © 2016 by Rachel Van Dyken

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2250. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Matchmaker’s Playbook

vydaného nakladatelstvím Skyscape v roce 2016

Český překlad © 2019 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Shasti O‘Leary-Soudant

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1047-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1048-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachel Van Dyken

Pravidla dohazovačů

První díl série

Dohazovači s. r. o.

Věnováno Jilly. Díky, že jsi mě podporovala při psaní téhle knihy a poslouchala mě, když jsem vyšilovala kvůli scénám, u kterých mi bylo jasné, že by měly být rajcovnější. Vždycky mě dokážeš rozesmát.

První kapitola

Čaj? Skořicovej.

Kavárna? Tichá. Tmavá. Útulná.

A ta holka? Nikde.

Měla zpoždění, a to takový, až jsem si říkal, že se tu vůbec neukáže. Na první schůzce to nebylo nic divnýho. Nejméně patnáct procent našich klientek na první schůzku nepřijde. Můžou za to nervy. A strach, že jim nedokážeme pomoct s tím, co potřebujou, takže na tom budou ještě hůř, než už jsou.

Dřevěná židle zaskřípala, když jsem se opřel a rozhlédl se po malý kavárně. Před rokem by mě lidi žádali o autogram. Před rokem jsem totiž byl draftovanej fotbalovým klubem Seattle Seahawks.

Nejistě jsem si promasíroval poraněný koleno a bodavá bolest, která z něj vystřelila, způsobila, že moje podráždění ještě vzrostlo.

Znovu jsem se podíval na hodinky a zamračil se.

Měla zpoždění dvacet tři minut.

S povzdechem jsem se natáhl po svým hrnku s čajem, napil se a přitom se díval přes okraj šálku. Dám jí ještě dvě minuty, a pak jdu.

Skleněný dveře se rozlétly a s třískotem narazily do nejbližší židle, až z nich málem upadl zvonek. Uprostřed nich se zarazila drobná, nenápadná holka s obyčejnýma hnědýma vlasama. Rozpačitě se dotkla svých bledých tváří, který v tom okamžiku zrudly, a nervózně se rozhlédla po místnosti.

Byla to typická šedá myška, takže většina chlapů by jí věnovala maximálně letmej pohled.

Ale já nepatřím mezi většinu.

Díval jsem se na ni.

Dlouze. Upřeně.

Když si mě konečně všimla, zrudla ještě víc. Nebylo to neatraktivní, jen to o ní hodně prozrazovalo.

Odsunul jsem židli a postavil se.

Měl jsem dojem, že Šedá myška uvažuje nad útěkem.

Vždycky byly nervózní, což se ostatně dalo očekávat. Kromě toho vím dobře, jak vypadám. Nejsem namyšlenej, jen jsem dospěl k logickýmu závěru na základě toho, jak často jsem dostával nabídky, abych nafotil reklamu na spodní prádlo.

Ostře řezaný rysy? Splněno.

Karamelovo-blond vlasy, kterým se nějakým záhadným způsobem daří, že v každé situaci tvoří hustý, upravený vlny? Splněno.

Dolíček na pravý straně tváře? Splněno.

Sexy pokřivenej úsměv? Splněno.

Mužná jizva na bradě? Splněno.

Uhrančivý oříškově hnědý oči? Splněno.

A ani se mě neptejte na velikost penisu. Hlava je u mě pouze začátek, čím níž pohledem klesáte, tím vypadám líp. Vážně, nekecám.

Nejistě ustoupila a narazila do stojanu s časopisy. Několik čísel bulvárního plátku Seattle Weekly se rozlétlo po podlaze.

Sehnula se, aby je sebrala, očividně ráda, že se může něčím zaměstnat.

Přitom se jí džíny roztrhly na kolenou.

Jo, byl nejvyšší čas vyrazit jí na pomoc. Už začínala být nebezpečná i sama sobě.

S trpělivým povzdechem jsem k ní pomalu přistoupil. Sehnul jsem se, abych se jí mohl podívat do očí, a přitom jsem klidně sbíral rozházený časopisy.

Ztuhla strachy.

To se stávalo, a navíc často. Jenže to byla děsná ztráta času, a to jsem si nemohl dovolit, protože můj podnik vzkvétal a můj čas byl drahej.

Přišla pozdě.

To znamenalo, že plýtvala nejenom mým časem, ale i mýma penězma. Obvykle jsem se setkával s klientkama jinde, ale momentálně jsem neměl času nazbyt a chtěl jsem ji vidět v akci. Začal jsem mít vážný pochybnosti o tom, jestli to byl dobrej nápad, když si vzala jeden z papírových ubrousků a vysmrkala se do něj předtím, než si ho zastrčila do kapsy.

„Postav se,“ přikázal jsem jí a snažil se nemračit.

Zírala na mě, ústa měla pootevřená, oči se jí rozšířily a její tváře během několika vteřin změnily barvu z červený na bílou.

„Nebo,“ zašeptal jsem a probodl ji pohledem, „můžeš zůstat tam, kde seš. Ale pochybuju, že tak získáš pozornost toho baristy, na kterýho se snažíš nezírat od chvíle, cos otevřela dveře.“

„Já na něj ne…“

„Ale zíráš.“ Povzbudivě jsem se na ni podíval. „Ale pokud se nepostavíš, tak přijdeš o šanci ho získat. Podle oborníků je žárlivost jednou z nejsilnějších emocí, který muže přimějou, aby se zamilovali.“

Natáhl jsem k ní ruku.

Podezřívavě se na ni zadívala.

„Nekoušu,“ ušklíbl jsem se, pak jsem se naklonil a zašeptal jí do ucha: „Zatím ne.“

Zalapala po dechu.

„No tak,“ pokývl jsem hlavou. „Vezmi mě za ruku. To je důvod, proč jsme tady, ne?“

Váhavě položila svou ruku do mý dlaně a postavila se na nejistých nohou. Podíval jsem se na baristu, kterej se tvářil dost otráveně, když jsem svojí nový klientce zdvořile odsunul židli.

„Co to je?“ ukázala na červený hrnek, kterej stál před ní na stole.

„Čaj,“ protáhl jsem. „Ale ten tvůj už bude nejspíš studenej.“

„Nenávidím čaj.“

„Špatně.“ Potřásl jsem hlavou, naklonil se dopředu a posunul hrnek blíž k ní. „Zbožňuješ čaj.“

Zamračila se.

„Usměj se.“

„Cože?“

„Prostě to udělej.“

Nuceně se usmála, ale i tak to její výraz hezky rozzářilo. V jejím úsměvu bylo vidět moc zubů a falešnýho nadšení, ale s tím se dalo pracovat. S apatií, zoufalstvím, beznadějí… s těma je to horší.

„Ahoj… nepotřebuješ… nepotřebujete něco?“ zeptal se Žárlivej barista, když přišel k našemu stolu. I blbec s IQ houpacího koně by věděl, že kdybychom si chtěli ještě něco objednat, tak bychom přišli k baru a udělali to.

„Ne,“ nevěnoval jsem mu pozornost.

„Aha.“ Neodešel. Idiot. „Myslel jsem –“

„Pošlu k baru svoji přítelkyni, když budu něco potřebovat, jasný?“ Tentokrát jsem se na něj podíval. Někdy to bylo vážně snadný. Opravdu. Jeho oči zaplály vztekem, chřípí se mu rozšířilo a zaťal pěsti. Kámo, klidně na sobě můžeš mít ceduli s nápisem „Moje“ a šipkou, která bude ukazovat na Šedou myšku.

„Díky,“ řekla klientka a zastrčila si rovný vlasy za ucho v nervózním gestu, který tomu blbcovi nejspíš přišlo roztomilý.

Budeme na tom muset zapracovat. Bylo to roztomilý… jako je roztomilý tlustý štěně, který ještě neumí pořádně chodit.

Ale aby získala pozornost Žárlivýho baristy, tak se musí z tlustýho štěněte proměnit v loveckýho psa – elegantního, krásnýho a jedinečnýho.

Žárlivej barista konečně odešel.

„Nesnáší mě.“ Schoulila se.

Podrážděně jsem si povzdechl, když jsem natáhl ruku a vzal její prsty do svých. Měla je vlhké od potu. Takhle to mám rád, ještě nikdy žádnej chlap neřekl.

„Přestaň sebou šít a seď rovně.“ Stiskl jsem jí ruku.

Přerývaně dýchala, jako kdyby právě doběhla maraton. Do háje. Jestli tu mám další holku, co omdlívá, tak na to vážně kašlu a jdu.

„Promiň,“ řekla a naklonila se blíž. „Jde o to, že na mě promluvil jen párkrát, a to vždycky jen proto, aby se mě zeptal, jestli chci do kafe cukr.“

„Nesnáší kafe,“ zašeptal jsem. „Pokaždý, když si někdo objedná kafe, tak se ušklíbne. Je těžký si toho všimnout, když se na to nesoustředíš. Ale jeho chřípí se rozšíří, oči se mu zúží a ten jeho úšklebek jako by říkal, že přípravu kafe považuje asi za tak lákavou jako vysypávání popelnic.“

„Ale…“ Kousla se do spodního rtu. Byl plnej. A to gesto bylo svůdný. Konečně! Tohle bylo něco, s čím se dá pracovat. „Vždyť dělá v kavárně.“

Netrpělivost mě přemohla. „A ty každej den uběhneš ve tři odpoledne devět kilometrů, a přitom nenávidíš běh. Všichni děláme to, co musíme, abychom dostali to, co chceme. Chceš vypracovaný tělo? Makáš na tom. Chceš si koupit náhradní díly k motorce? Makáš na tom.“ Sakra, vážně jsem měl radši rušit schůzky s klientkama, když jsem skoro nespal.

„Měla bych si to psát?“ zeptala se tiše.

„Máš ráda čaj. Nesnášíš kafe.“ Natáhl jsem se a přejel jí palcem po spodním rtu. „Opovrhuje veřejnými projevy náklonnosti mezi páry, nejspíš proto, že si přeje, aby byl ten, kdo sedí vedle holky, co od něj nedokáže odtrhnout ruce.“

Její hlava se přiblížila k mojí, pohled měla zastřenej a tvář mi přitiskla k ruce. Bingo!

„Dotkni se mě,“ přikázal jsem.

„Ale –“

„Udělej to.“

Naprázdno polkla a natáhla se přes stůl, aby mi položila ruku na rameno.

Na. Rameno.

„Níž.“

„Ale…“ Vrhla kradmej pohled směrem k baru.

„Přestaň na něj zírat, nebo jsme skončili.“

Její ruka putovala dolů na mou hruď a ukazováčkem mi přejela přes bradavku. Nejspíš to byla jen náhoda, ale Žárlivej barista o tom neměl ani tušení. Tak jako tak to fungovalo.

„Teď se zasměj.“

„Zasmát se?“ zeptala se nervózně.

„Funguje to, věř mi.“

Samolibě jsem se usmál. Tohle byla moje oblíbená část, ta, co potvrzovala, že jsem génius. Bohatej génius, když už jsme u toho. Ten okamžik, kdy si chlap uvědomí, že někdo stojí mezi ním a holkou, po který touží už týdny, roky, celý věky…

Žárlivej barista tu byl zas. „Shell, pokud budeš chtít něco jinýho než čaj, tak mi dej vědět.“ Založil si ruce na hrudi a svaly se mu přitom napjaly. Měl jsem vážně chuť protočit panenky a ukázat mu vztyčenej prostředník.

„Díky.“ Shell se setkala s mým pohledem a její předešlá neochota se pomalu měnila v nadšení. „Čaj mi bohatě stačí.“

„Nesnášíš čaj,“ poznamenal.

„Ne,“ namítl jsem. „Zbožňuje čaj.“

„Debile,“ zabručel, než odešel.

„Ví, jak se jmenuju,“ povzdechla si.

Opět jsem musel silou vůle potlačit touhu obrátit oči v sloup, až jsem cítil, jak mě z toho začíná bolet hlava.

Pokrčil jsem rameny a opřel se.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„Ian Hunter.“ Pokývl jsem jí hlavou na pozdrav. „Mistr dohazovač a tvoje jediná šance,“ pozvedl jsem významně obočí a nenápadně jsem si u toho povzdechl, „že dostaneš, co chceš.“

Žárlivej barista na nás zíral a rty měl pevně semknutý.

„Tak kdy začneme?“ Řekla to tak rychle, že jsem jí skoro nerozuměl.

Ušklíbl jsem se. „Už jsme začali. Přesně před třema minutama.“

Druhá kapitola

Shell pokračovala v monologu. Měla štěstí, že jsem byl zvyklej nechat nervózní klientky plácat pátý přes devátý, dokud mě z toho nerozbolela hlava. Takže jsem ji nechal, aby to ze sebe všechno dostala.

„A pak se mojí kočce udělalo zle, ale nemohli jsme přijít na to, co s ní je.“

Chápavě jsem přikývl.

„Nevycházím se svou mámou. Nikdy mi neřekla, že jsem hezká.“

Poplácal jsem ji po ruce.

„Myslíš, že jsem hezká?“

Věnoval jsem jí významnej pohled doprovázenej mrknutím.

„Štve mě to. To, jak mě kluci přehlížej, jako kdybych byla nějaká podivínka. Kdybych věděla, jak nosit rtěnku, tak ji zatraceně nosím! Chtěla bych, aspoň jednou, aby si ten sexy chlap všiml právě mě!“

„To chápu.“ Potřeboval jsem si asi tak za deset minut vyzvednout oblečení z čistírny a s ní to trvalo dýl, než jsem předpokládal.

„Já vím,“ povzdychla si bezmocně a svěsila ramena. Musel jsem se ovládnout, abych nevyskočil ze židle a nešel hledat pravítko, který bych jí k zádům přidělal, aby konečně seděla rovně. „Jen bych chtěla…“

Víte, co bych chtěl já? Abych mohl vrátit čas a tuhle schůzku hodit na svou pravou ruku, Lexe. Sakra, byla vážně hrozně ukecaná.

„Je to hloupý, co?“

Sakra. Neposlouchal jsem ji. Cože si to přála? „Myslím, že nic z toho, co říkáš, není hloupý.“ To jsem se z toho pěkně vykroutil…

Zazubila se na mě.

Bod pro mě.

„D-díky.“ Znovu se na mě usmála. „Víš, že umíš dobře naslouchat?“

Vždycky zapomenou na to, že mě platí za to, abych je poslouchal. Vždycky.

Podívala se na moji pusu. Á, tady to máme. Musel jsem přiznat, že zdolává jednotlivý body mýho seznamu mnohem rychleji, než jsem předpokládal.

„Jsi vážně… sexy.“

„Já vím,“ řekl jsem bez zájmu. „Ale pamatuj, že jsi moje klientka. Pomůžu ti, aby sis v budoucnu dokázala poradit sama.“

Zamračila se. „Takže nikdy nerandíš se svýma klientkama?“

Ne, protože všechny moje klientky byly zakoukaný do někoho jinýho – a já jsem neměl čas ani chuť hrát si na zamilovanýho hrdinu. Skoro vždycky jsem způsobil nějakou katastrofu, ze který je jejich vyvolenej musel zachraňovat, čímž stvrdili svůj vztah, a holka pak ve mně přestala vidět hrdinu. Když se nad tím tak zamyslíte, dává to smysl. Ženy, s nimiž jsem se profesně setkával, tolik toužily po mužský pozornosti, že měly problém rozlišovat, co je jen hra a co skutečnost. Proto jsem se vždycky ujistil, že klientky opravdu chápou moje pravidla.

„Nikdy,“ odpověděl jsem ostře. „Shell, zlato, pošlu ti plán na příští tejden. Dej mi vědět, pokud ti něco nebude vyhovovat, ale nevolej mi, jasný?“

Nejistě přikývla.

„Můžeš mi posílat esemesky a maily, ale žádný telefonáty. A když mě potkáš někde v okolí kampusu, tak se neznáme, ok? Mimo naše obchodní schůzky jsme jen dva cizí lidi. A pokud se tě někdo zeptá na Dohazovače s. r. o., tak…“

Povzdechla si. „Vím, co mám dělat. Dám jim červenou vizitku s logem Supermana na přední straně a velkým D na zadní.“

Zamrkal jsem. Naše vizitky byly náhodou parádní. Na první pohled vypadaly jako hloupý fanouškovský kartičky Supermana, důležitý informace se nacházely na zadní straně. To podstatný sdělení se skrývalo v detailech, kterým ale většina lidí nevěnovala pozornost. „Skvělý.“ Stoupl jsem si a podal jí ruku. „Jediný, co potřebuju, je tejden.“

Podívala se na Žárlivýho baristu, kterej nás probodával pohledem. „Doufám, že máš pravdu.“

Obrátil jsem oči v sloup a přitáhl si ji, abych jí dal rychlej polibek na rty. „To si piš, že mám,“ zašeptal jsem.

„Hm, hezky voníš.“

To je od ní milý, že mi skládá komplimenty. Možná mi bude stačit jen šest dní. Koneckonců jeden den je celej věnovanej tomu, jak chlapovi polichotit a nafouknout mu ego. Podívejme se, jak rychle se tahle holka učí!

„Díky.“ Položil jsem jí dlaň na záda a vyvedl ji z kavárny.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

První kapitola

Druhá kapitola