Úsměvy života

Miloš Babiš

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2016 by Miloš Babiš

Copyright© 2015 Cover by Luboš Servus

Copyright© 2015 Illustrations by Lucie Le Roux

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-301-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-302-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-303-9 (PDF)

Obsah

Jak přežít prázdniny s Láďou

Západní sen

S premiérem Čalfou na houby

Za maturitu sumce

Zlatokopem navždy

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Zapomeňte na pověru, že život je řízen náhodami.

Vše v našem životě má jasný řád a smysl.

Poslouchejme naše srdce a budeme mít jistotu, že jdeme správnou cestou.

Miloš Babiš

Vážení čtenáři,

dovolte mi prosím jen krátké vysvětlení mého počínání, možná až nezdravého sebevědomí, které stálo u zrodu tohoto souboru povídek „Úsměvy života“. Že nejsem literární tvůrce, poznáte záhy po přečtení několika úvodních řádků. To, co mi ale dalo odvahu napsat již v pořadí druhou knihu, je snaha vás trochu rozptýlit, přimět vás na chvilku se zastavit a na okamžik mít čas být sami sebou. Život je dost krátký na to, abychom ho brali příliš vážně, a zároveň nadmíru vzácný, abychom ho promarnili utopeni v bezedném soudku našich starostí. Proto se snažím udržovat nadhled a lehkost myšlení v téměř každé situaci svého dobrodružného života. Jsem za to hrozně rád a musím poděkovat i mé rodině, že mě nechala růst bez ohýbání. Zároveň je to i onen skromný důvod, proč jsem vytvořil tuto spleť povídek. I přesto, že je každá z nich autentická, zachycující okamžiky z odlišného místa i času, obsahově nesouvisející, jedno mají v zásadě společné – pobavit vás, přinést vám dobrou náladu a možná vás přimět tak trochu i zavzpomínat. Přeji vám příjemné čtení a nezapomeňte na slova Jiřího Žáčka: „Smích léčí, ale jen ty, kteří se umí smát.“

Autor

Jak přežít prázdniny s Láďou

Naše škola v Říčanech, myslím tím naši základní školu druhého stupně, se vyznačovala zcela nadčasovými pedagogy. Proč nadčasovými? Rád přiblížím. V osmdesátých letech za autoritářského režimu KSČ vyzařovala z pedagogů – až na jednu osvícenou ruštinářku – opačná orientace k vládnoucímu režimu. Náš tělocvikář Láďa byl sporťák každým coulem. Vyznačoval se jednak tím, že od prvního jarního slunka byl dohněda opálený, a dále tím, že miloval Ameriku a pivo. Tyto vlastnosti nám vždy začátkem prázdnin předváděl na čtrnáctidenním vodáckém táboře. Měli jsme totiž vodácký oddíl, který se jmenoval příslovečně Delfín, a kromě delfína měl ve znaku dvě překřížená pádla.

Pod naší základkou jsme si z bývalé střelnice lidových milicí udělali loděnici, kde jsme se scházeli skoro každý den. Bylo nám tam dobře, protože pokaždé, když jsme přišli, měli jsme tam někoho, s kým nám bylo fajn. Ale na pravidelné schůzky na opravy lodí a úklid loděnice chodilo pod vedením Ládi i zdravé jádro našich pedagogů.

Během školního roku nám toho naši učitelé moc neodpustili, ale jak přišly prázdniny, začalo to pravé eldorádo pro všechny. Zpravidla jsme jezdili na vodu až po patnáctém červenci. Dostatečná doba na to vydělat si na brigádě pár korun, abychom si prázdniny do sytosti užili. Tehdy se při brigádách moc nekoukalo, kolik je zájemci let, spíš se hledělo na jeho fyzickou kondici. Ti zdatnější z nás dostali brigádu v místním lihovaru, která skýtala jednu obrovskou výhodu. Za jednu směnu šlo totiž propašovat ven až dvě lahve kořalky. V létě se většinou vyráběl Key Rum, což byla specialita místního lihasu, jak jsme mu říkali. Také Pražská vodka. A nedílnou součástí výroby bylo také tyrkysově modré Curaçao a griotka, které jsme spíše z povinnosti brali pro naše děvčata, neboť Key Rum měl bezmála padesát pět procent. Slabší jedinci, děvčata a ti, kteří vypadali na méně roků, než jim skutečně bylo, chodili do Thomayerovy školky okopávat růže. V Thomayerce pracovali pouze za 12 Kčs na hodinu, kdežto my v lihasu jsme měli celých pětadvacet na hodinu a další nesporné výhody. Stačilo jen čtrnáct dní a náš vodácký oddíl se po všech stránkách plně konsolidoval.

Pedagogové nechali doma své protějšky, takže jistě zcela záhy pochopíte naši naprosto vyváženou partu. O prázdninách jsme mohli našim pedagogům tykat, ale po prvním září to bylo zase samé soudruhu učiteli a soudružko učitelko. Dříve byl školní řád i na výlety tohoto typu zcela nekompromisní.

Startovalo se v Říčanech na nádraží. Láďa nás všechny před nástupem do vlaku spočítal, zkontroloval, zda máme sbaleno, a tím jeho pedagogická role skončila. Vlastně ne, ještě jsme museli odpovědět na otázku:

„Jak se těšíte na vodu, holoubci?“

Naše odpovědi snad ani není třeba komentovat.

Do Veselí nad Lužnicí cesta netrvala dlouho. Ale jakmile jsme přestoupili na lokálku, která nás vezla do Suchdola nad Lužnicí, začalo to s námi cvičit. Pohled z okénka motoráku na jihočeské rybníky v nás vyvolával zdání, že jsme v jiném světě. A to se přeci muselo řádně oslavit. Z loďáku plného alkoholu z našeho lihasu se před nástupem do vlaku vyndala první lahvinka. Zpočátku jsme si opatrně dali pár loků.

„Nedáte si taky?“ nabídli jsme Hance a Láďovi.

„Jo, ale opatrně, do Suchdola je to ještě daleko.“

Větvičky nevysekaných pešunků nás bičovaly do obličeje a s pocitem naprosté pohody a radosti v srdíčku jsme vyhlíželi do krajiny. V té době opravdu jezdili na vodu kamarádi a lidé, co mají k přírodě blízko. Po příjezdu do Suchdola to bylo vždy stejné.

„Postavte si stany a dělejte si, co chcete. Ale ráno v deset se vyráží!“

To byl takřka zákon, který nesměl nikdo porušit. Jinak nebylo třeba dodržovat žádné hygienické předpisy, žádný jiný řád či jiné zvyklosti. Mohlo se úplně všechno. Ještě téhož večera nám Golem přivezl lodě. Golem byl v normálním životě řidičem stavebního podniku a Láďův kamarád. Večer jsme rozdělali pořádný oheň a naše zásoby z lihasu začaly kolovat kolem ohníčku bez rozdílu žák či pedagog.

Ráno jsme vylézali ze stanů často s údivem, kde jsme to vlastně ulehli. Na obranu našich pedagogů mohu říct, že oni spali takřka vždy tam, kde se má. K snídani byl litr pytlíkového mléka vyrobeného v nedaleké Madetě na dvě osoby a čtyři rohlíky. (Tyto dávky se ale prudce snižovaly, když za Láďou začali přijíždět jeho kamarádi, a ubývaly i společné peníze.) Zbývalo ještě doladit stav lodí, a mohli jsme vyrazit na první štreku na rozvodí.

Nedůslednost při přípravě se může stát osudnou, jak jsem jednou málem pocítil na vlastní kůži. Zapomněli jsme totiž na dřevěné sedačky do naší pramičky, ve které se převážel proviant a věci na stanování. Ale jelikož náš kemp sousedil s Jihočeskými dřevařskými závody a blízko oddělujícího plotu stály krásně vyrovnané hráně fošínek, řešení se přímo nabízelo.

„Holoubku, jak se ti líbí ty fošínky?“ prohodil Láďa.

„Hrozně moc,“ odpovím bez mrknutí oka.

Ani nevím, jak jsem se dostal přes plot tak rychle, a už podávám na druhou stranu jednu fošínku. Za socialismu se ale vše hlídalo velmi bděle. Vrr… vrr… hafhaf, slyším najednou z dálky a dva vlčáci se řítí hlídat fabriku. Skoro jsem nestačil přehodit druhou nohu přes plot, a už byli u plotu. Měl jsem opravdu namále.

Golem vytáhl ze svého náklaďáku Praga S5T pilu, takže během chvilky jsme vyrobili lavičky a zbývalo jen vyplout.

Rychle jsme posbírali odpadky, aby po nás v kempu nezbyla ani stopa, a vypluli určeným směrem. Kvečeru jsme bez problému dorazili na rozvodí a dali se do práce podle nepsaného pravidla. Malí kluci vytahali lodě z vody na břeh a vynosili bagáž a malé holky vyhoubičkovaly lodě do sucha. Velcí kluci došli do lesa pro dřevo a rozdělali oheň, velké holky připravovaly večeři a malí kluci jim otvírali konzervy. Naši pedagogové měli zase na práci konzumovat alkohol a starat se o to, aby si každý dělal, co chtěl.

Druhý den ráno přijížděli další kamarádi z Říčan a všichni společně pak vyrazili na Majdalénu do hospody. Až po zavíračce se z velké dálky nesl do kempu halas vracejícího se Ládi a jeho kamarádů. To byl pro nás signál, že Láďa začne hrát na kytaru. To, že hrál na kytaru, nebylo ve vodáckých kempech nic tak zcela výjimečného, ale čím se odlišoval od ostatních, bylo, že hrál zcela bez obav za dob hluboké totality na kytaru písničky, které nás všechny oslovovaly až do hloubi duše. Například Socha svobody marně nemá, Guadalcanal, či Masaryk nás svolává. Jistě všichni uznáte, že takový repertoár se do nás, žáků základní školy za normalizace, vtiskl velmi hluboko.

Z rozvodí na Rožmberk, to byla naše další vodácká štreka. Jenže čím měl Láďa víc kamarádů, tím víc zapomínal na nás žáky školou povinné. A paní učitelky bez manželů čím dál tím víc tíhly k Láďovým kamarádům.

„Holoubci, jeďte napřed a sejdeme se na hrázi Rožmberka. Jako minulou štreku vám zase vezmeme všechny věci na pramičky,“ sdělil nám Láďa ráno s kalným zrakem.

Tím se rozuměly stany, spacáky, jídlo a osobní věci.

V tričku a v plavkách jsme vyrazili za krásného letního dne starou řekou na Rožmberk. Ani na chvíli nás nenapadalo, jaká pohroma může nastat. Jak je patrné, náš vodácký výlet byl netradiční, a tak se i naše lodě jmenovaly netradičně. Například Guadalcanal, Utah, Svor nebo Arizona. Posádky kánoí byly skoro neměnné. Velký kluk a malá holka. Velký kluk zcela ručil za malou holku, že se jí nic nestane. Velký kluk byl od osmé třídy, případně starší kamarád, který již ukončil základní školu. Malá holka od šesté třídy do deváté. Pak už nám holky vyrostly a ty, které už opustily naši základku, byly holky velké. Páry se tvořily i opačně, velké holky s malými kluky.

Z rozvodí do Rožmberku teče Lužnice přes Starou Hlínu. Tady byl ten kámen úrazu. Poblíž křižovatky na Hradec je hned u řeky stará hospoda a kvečeru začalo drobně mrholit, mrholení postupně přešlo v déšť. To nevadilo Láďovi ani jeho kamarádům. Asi hodně pár piv dalo Láďovi zapomenout, že na hrázi Rožmberku na něj čekají jeho holoubci. Za sílícího deště jsme, schováni pod vzrostlými duby na hrázi rybníka, toužebně očekávali příjezd pramice s našimi věcmi. Naštěstí si nás všimli rekreanti z nedalekého kempu a ptali se, zda nám není zima a na koho čekáme. Nikdo z nás neřekl, že Láďa asi nepřijede a že je nám zima. Starostliví rekreanti si nás nakonec rozebrali do svých stanů a postarali se o nás. Já se dostal ke starším manželům, do stanu s krásnou prostornou předsíní. Ochotní stařečkové mi půjčili silné tepláky s bundou, dodnes si vzpomínám na vytahaná kolena po majiteli. Všichni bez rozdílů jsme dostali najíst a u svých náhradních rodin jsme museli přečkat i noc.

Druhý den ráno slyšíme z velké dálky šustění vln o příď pramice a povely kormidelníka.

„Pivo, rum, pivo, rum.“

Na povel pivo se totiž vložilo pádlo do vody a na povel rum se zabralo. Jak jsme zaslechli pivo a rum, bylo to neklamné znamení, že se Láďa s kamarády a našimi věcmi blíží.

„Holoubci, jste tu všichni?“ otázal se k úžasu rekreantů, když se skleněným výrazem v oku přirazil ke břehu.

Téhož dne jsme se oprostili od našich zachránců a přesunuli se o pár set metrů pod hráz Rožmberku. Bylo to krásné místo, jak stvořené pro kempování, až na ceduli na přilehlé olši, která nás jasně informovala: ZÁKAZ KEMPOVÁNÍ.

„Holoubku, líbí se ti ten zákaz?“ zeptal se mě Láďa lakonicky.

„Láďo, vůbec ne,“ odpovídám střelhbitě a vylezu na olši, abych cedulku neprodleně sundal.

A bylo vyřešeno.

Netrvalo dlouho a přijela hlídka VB.

„Víte, soudruhu, že kempujete na zákazu kempování,“ přísně se otázali.

„No, víte, my jsme ze základní školy Říčany a v kilometráži je napsáno, že je tady kempování povoleno, a žádná cedule zákazu kempování tady není,“ odpověděl Láďa naoko provinile.

„Tak tu přespěte a ráno vyrazte,“ zareagoval příslušník.

Do Veselí to nebylo moc daleko a cesta po vodě krásně plynula. Jak krásně plynula cesta, tak bohužel i rychle plynuly naše společné peníze z fondu SRPŠ. Čím víc přibývalo Láďových kamarádů, tím víc se tenčily i příděly potravin. Ke snídani pro dvě osoby už byl ne litr, ale půllitr pytlíkového mléka a místo čtyř rohlíků jen dva. Oběd se nevařil a večeře s železnou pravidelností sestávala z krevní tučnice. Totiž krevní tučnice se dala dělat na mnoho způsobů, třeba s kolínky nebo s rýží, ale vždy chutnala skvěle a navíc byla velmi levná.

Ve Veselí nad Lužnicí nastal v našem putování zásadní zlom – překulil se první týden plavby.

„Holoubci, nemáme skoro žádné peníze na jídlo, tak se živte, jak umíte,“ pronesl Láďa po prvním ukončeném týdnu.

Kdo měl ještě nějaké úspory z ušetřených peněz, byl ve výhodě. Všichni ale měli štěstí, že zpáteční jízdenku domů měli již koupenou.

Ve Veselí nad Lužnicí na ostrůvku tvořeným soutokem řek Nežárky a Staré řeky jsme rozbili náš tábor v kempu. Krevní tučnice jsme občas střídali s lančmítem, mimochodem opečený na ohni chutná vždy skvěle, a po večeři chodili na průzkum.

Jeden večer jsme se vydali proti proudu Nežárky. A jak tak jdeme, spatříme najednou krásné, odlehlé zahradnictví, plné karfiolů a kedluben. Naše chuť na něco zeleného, vyburcovaná na nejvyšší míru, spustila akci. Čekáme, až se úplně setmí, a jdeme na to. Pro jistotu bereme velký loďák, aby se tam toho vešlo co nejvíc. Přelezeme plot v dokonalé souhře, někdo musí nadzvedávat ostnatý drát, který zdobí plot místního zahradnictví. A pak fofrem pár karfiolů a hlavně kedlubny. Měli jsme tak velký hlad, že hned, jak jsme přelezli plot zpátky a dostali se do bezpečné vzdálenosti od místa činu, začali jsme hodovat. Stejně jako v pohádce O perníkové chaloupce házeli Jeníček a Mařenka hrách, aby našli cestu zpět, tak i my pohazovali slupky od kedluben a nať od karfiolu. Bohužel byli jsme v opačné situaci. Usnadnili jsme tím práci majitelům zahradnictví i příslušníkům VB, aby oni našli nás.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Jak přežít prázdniny s Láďou

Další knihy nakladatelství VIKING