Danielle Graf, Katja Seide

MOJE VYMODLENÉ DIEŤA MA

PRIVÁDZA DO ZÚFALSTVA

2

Ukážka z elektronickej knihy

Z nemeckého originálu Danielle Graf und Katja Seide:

Das gewünschteste Wunschkind aller Zeiten treibt mich

in den Wahnsinn. Gelassen durch die Jahre 5 bis 10, ktorý vyšiel

vo vydavateľstve Verlagsgruppe Belz • Wienheim Basel, 2018

preložila Katarína Széherová.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2019

ako 5191. publikácia.

Vydanie I.

Prebal a väzbu podľa pôvodného návrhu spracoval AldoDesign, Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Eva Melichárková

Jazyková redaktorka Adrianna Oravcová

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačila CPI Moravia Books, Pohořelice.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved.

Copyright © 2018 im Beltz Verlag in der Verlagsgruppe Belz • Weinheim Basel

Translation © Katarína Széherová 2019

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2019

ISBN 978-80-222-0958-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Karlotte, Helene, Josuovi, Sofii a Richardovi.

Ľúbiť vás je najľahšia vec na svete!

P. S. Nezabúdajte si umývať zuby!

@froschdomse Ak vnímame vlastné deti

ako hľadanie riešenia, a nie ako najväčších nepriateľov,

tak sa to nejako dá!

Úvod

Moja najlepšia kamarátka Mara mi s plačom podala mobil. Pozrela som na displej a zbadala som selfíčko jej desaťročného syna Mirka: ležal doma na bielom gauči, vedľa neho na pohovke tanier s drobiacim sa toastom natretým čokoládovo-nugatovým krémom a pohár koly. „Pozri, čo práve robím!“ napísal pod obrázok. S údivom som čítala ďalej: „Dobre vieš, že tam nemáš jesť, a tobôž nie čokoládu!“ odpísala mu mama nahnevane. Mirkova odpoveď bola drsná: „A čo s tým chceš urobiť? Prídeš z práce domov, lebo jem toast?“ Mama odoslala ďalšiu esemesku až po desiatich minútach. Očividne chvíľu so sebou bojovala: „Len počkaj, poviem to otcovi!“ – „No a? To mi má nahnať strach?“

„Musím Mirka voľajako potrestať,“ vyhlásila Mara trpko. „Pomôž mi niečo vymyslieť. Mám mu na týždeň zhabať mobil? Alebo vypnúť domácu wifinu? Či napariť domáce väzenie? Neviem, či sa mi to podarí presadiť. Obávam sa, že je na to priveľký. Nemám dosť síl, aby som mu zabránila vyjsť z domu. Vlastne si robí, čo chce. Neznášam to. Môj zlatý malý synáčik sa mi riadne odcudzil,“ rozplakala sa. S hrčou v hrdle som ju jemne objala.

Zakiaľ mi tíško vzlykala v náručí, myšlienky mi zablúdili do čias, keď mal dnešný desaťročný chalan päť. Sedeli sme v kaviarni a láskyplným pohľadom sledovali milunkého predškoláka, ako svedomito a s jazykom v kútiku úst maľuje zložitý obrázok víly. Na môj komentár, akého má úžasného chlapca a že môže byť naňho vskutku hrdá, vtedy zamyslene odvetila: „Áno, Mirko je úžasný. Ale niekedy sa bojím, čo by sa stalo, keby som poľavila.“ Nechápala som, ako to myslí, a požiadala som ju o vysvetlenie. „Ach, skrátka sa mi zdá náročné stále ho držať na uzde… vychovávať ho,“ upresnila. „Pripadá mi to ako večný boj. No čo keby som naňho prestala byť taká prísna? Nechcem, aby sa raz dostal na šikmú plochu, vieš? Tak nesmiem poľaviť.“

Myšlienky sa mi vrátili do súčasnosti. Nuž, pod „šikmou plochou“ zrejme nemyslela toast s čokoládovo-nugatovým krémom na bielom gauči, ale situácia sa napriek tomu nepríjemne vyhrotila. Ak chlapcovi vezme mobil alebo vypne wifinu, pravdepodobne to povedie k ešte väčšiemu boju. Priateľka na mňa uprela smutný pohľad: „Správa sa k nám nepriateľsky. Veď si čítala jeho esemesky – akoby sa nám chcel za niečo pomstiť. Viac a viac sa mi vzďaľuje. Musí to byť? Je azda zmyslom rastu čo najviac ubližovať rodičom, aby sa dieťa osamostatnilo? Veď je to hlúposť! Musí to ísť aj ináč. Chcem naspäť svojho chlapčeka.“

Sme pevne presvedčené, že to ide aj ináč. Že keď deti rastú a chcú sa odpútať od rodičov, môžu to robiť aj bez nevraživosti, pravdaže, ak im rodičia počas minulých rokov stále neubližovali. Mnohé bežné spôsoby výchovy totiž budia u detí nevôľu – hnevajú sa, že sú vydané napospas rodičom, a túžia po vlastnej moci, ktorú buď uplatňujú voči slabším, napríklad prostredníctvom mobingu v škole, alebo voči rodičom, keď sú im rovnocennejšie výškou a silou.

V tejto knihe chceme ukázať cestu, ako nenarušiť integritu detí, a predsa z rodičov nespraviť ochotných služobníkov synov a dcér. Cestu, ktorá zohľadňuje potreby všetkých. Životný úsek od piatych do desiatych narodenín je ideálny, aby sme svojim deťom sprostredkovali dôležité sociálne a spoločenské pravidlá. V tomto veku majú predpoklady už uložené v mozgu: schopnosť meniť perspektívu, kontrolu impulzívneho konania, empatiu, kompetenciu vlastnými silami sa upokojiť a prefrontálnu mozgovú kôru schopnú vykonávať kvalitnú prácu.

Tieto spôsobilosti však treba využívať a rozvíjať. A nielen v rámci základnej rodiny, ale aj v iných sociálnych vzťahoch. Niet divu, že päť- až desaťročné deti pociťujú rastúcu túžbu tráviť viac času s kamarátmi ako s nami. Majú dobre vyvinutý cit pre to, čo potrebujú. Kamaráti totiž spravidla posudzujú porušenie sociálnych pravidiel oveľa zhovievavejšie ako dospelí. My veľkí už máme v hlave veľmi rigidnú predstavu o tom, čo sa „smie“ a čo „nesmie“, čo je trápne či absolútne neprijateľné. Takisto vieme, čo môže znamenať pre budúcnosť nášho dieťaťa asociálne správanie, preto chceme z obavy o syna či dcéru čo najrýchlejšie zakročiť. Keď vlastné dieťa urobí čosi, čo nám pripadá morálne alebo spoločensky na hrane, naše reakcie určuje celý rad myšlienok a pocitov.

Rodičovské vnútorné obavy nezostanú deťom žiadnej vekovej kategórie skryté. Deti sú majstri v odhaľovaní a interpretácii našej nevedomej mimiky a gestikulácie, keď si myslíme, že s nimi čosi nie je v poriadku. Spôsob, ako ich vidí iný človek, sa im môže uložiť vo vnútri – a eventuálne ho môžu prijať ako svoj sebaobraz. Ostatné deti takto nerozmýšľajú, keď sa hrajú s našimi potomkami – lebo ešte nemajú dospelé myslenie. Reagujú len na správanie našich detí. Ak ich hnevá, sú nahnevané. Ak ich teší, tešia sa. Samozrejme, že medzi deťmi dochádza k prudkým hádkam, ba zavše aj k rozpadu kamarátstva, k pokusom o manipuláciu a k emocionálnemu vydieraniu. Kto už nepočul dieťa povedať: „Ak to neurobíš, nebudem sa s tebou kamarátiť.“ Napriek všetkým konfliktom zostáva jedno nedotknuté: sebaobraz dieťaťa. Dieťa pochopí príčinnú súvislosť svojho správania („Keď stále rozkazujem, ostatní sa so mnou nehrajú.“) bez ťažkého pocitu viny, ktorý mu my dospelí často neúmyselne implantujeme („Čo nie je so mnou v poriadku, že ostatným stále rozkazujem, namiesto aby som prívetivo poprosil?“)

Táto kniha chce rodičov vrátiť k bezvýhradnému a bezstarostnému akceptovaniu ich detí. Ukážeme, že na pohľad asociálne či dokonca tyranské správanie súvisí s veľkou učebnou úlohou tohto vekového obdobia a vôbec nie je také znepokojivé, ako si my dospelí myslíme a ako tvrdia niektoré výchovné príručky. Vysvetlíme, prečo nás naše deti zavše nepočúvajú alebo nás dokonca schválne provokujú, a čo môžeme zmeniť, aby sa to zlepšilo. Vykreslíme, čo znamená rodičovstvo zamerané na potreby a vzťahy, ako aj to, že roky od päť do desať sú práve vzhľadom na blížiacu sa pubertu nesmierne dôležitým vývinovým obdobím, ktorého význam sa, žiaľ, často nedoceňuje. Je zarážajúce, ako málo literatúry existuje o tomto strednom detskom veku, hoci práve tu sa kladú základy sociálneho spolunažívania v rodine a spoločnosti.

V prvej časti vám chceme opísať, čo znamená rodičovstvo zamerané na potreby a vzťahy u päť- až desaťročných detí v každodennom živote. V druhej časti objasníme najdôležitejšie potreby detí v tomto veku, ako aj užitočné, príp. menej užitočné stratégie ich naplnenia, a priblížime vám svoje úvahy, ako sa dá tento výchovný štýl uplatniť pri ústredných témach stredného detského veku, ktorými sú osamostatňovanie, kamaráti a škola. Tretia a štvrtá časť sa venuje detskému sebaurčeniu a jeho hraniciam – témam, ktoré nás rodičov v týchto rokoch opakovane zamestnávajú. Svoje miesto tu má tematická oblasť elektronických médií, práve tak ako (niekedy trošku znepokojivá) jedinečnosť našich detí, tiež stále sa vracajúce konflikty súvisiace s jedením, vlastnou zodpovednosťou pri domácich úlohách, pri pomoci v domácnosti alebo pri stretávaní s kamarátmi, a mnohé ďalšie témy. Piata časť sa zaoberá otázkou, ako my rodičia môžeme reagovať, keď svoje deti nechceme trestať, a v šiestej časti ide o nemotorné výroky rodičov a detí a čo vlastne znamenajú. V poslednej časti knihy rozoberáme tému, ktorú pokladáme za veľmi dôležitú: aké vzťahy môžeme nadviazať so svojimi deťmi a aké metódy riešenia a kompromisy výhra-výhra môžu vyplynúť zo zváženia potrieb.

Keby ste sa na tom či onom mieste knihy nesúhlasili s naším uhlom pohľadu, prosím, neodkladajte ju. Nasledujú iné pasáže, ktoré si nájdu miesto vo vašom srdci a uznáte, že majú zmysel. Práve tie vašej rodine prospejú. Výchova by totiž nemala byť ťažká. Ako rodičia by ste nemali mať pocit, že ste večne zapletení do mocenských bojov s deťmi a že je z vás už len podráždená mama či rozčúlený otec, rovnako by ste nemali donekonečna ignorovať hranice svojej odolnosti voči záťaži a plniť všetky želania a potreby detí. Dojčenský vek, keď sa tomu nedá vyhnúť, je už za vami. Sme presvedčené, že v rodinnej štruktúre, kde majú všetci členovia dosť rokov na to, aby vnímali perspektívu druhého, sa musia rovnakou mierou zohľadňovať potreby všetkých. Napriek tomu sa prirodzene nevyhneme ťažším obdobiam, ale celkovo by mali všetci – deti aj dospelí – vnímať spolužitie ako ľahké a pekné. Vtedy je rodina na správnej ceste.

My – to znamená Katja Seide a Danielle Graf. Naše vymodlené deti Karlotta, Helena, Josua, Sofia a Richard od vydania našej prvej knihy Moje vymodlené dieťa ma privádza do zúfalstva. Dobrodružná cesta obdobiami vzdoru vyrástli a teraz majú štyri až deväť rokov. Mnohé problémy, aké rodičia prežívajú so svojimi malými štrbavými rebelmi, sme zažili na vlastnej koži. V našej druhej knihe, ktorú držíte v rukách, opisujeme nielen situácie z bežného života s našimi piatimi deťmi, ale aj časté problémy čitateľov nášho blogu Moje vymodlené dieťa ma privádza do zúfalstva, ktorý dal názov aj tejto knihe. Ich mená v príkladoch sme zmenili a príbehy miestami zostručnili. Aby sme nerušili tok čítania, zriekli sme sa rozlišovania „čitateľov“ a „čitateliek“.

Vyše päť rokov nás sprevádzajú matky a otcovia, starí rodičia a ľudia v povolaniach, ktoré sa zaoberajú deťmi. Každý mesiac zaznamenávame okolo pol milióna kliknutí na naše články o rodičovstve zameranom na vzťahy a potreby a veľa iných tém okolo rodičovstva. Aj naša prvá kniha si našla množstvo čitateľov. Sme šťastné, že môžeme toľko ľudí sprevádzať dobrodružstvom života s deťmi. Stále dostávame na sociálne siete maily alebo správy, v ktorých nám referujete, že naše myšlienky a podnety prispeli k vášmu uvoľnenejšiemu rodinnému životu. Touto knihou chceme ísť po ceste vekom od piatich do desiatich rokov.

Musíme zdôrazniť, že nemáme v úmysle poskytnúť návod na obsluhu detí. Namiesto toho by sme chceli ukázať alternatívne cesty a zdôvodniť, prečo po nich samy kráčame alebo sme kráčali. Každá rodina je individuálna jednotka zložená z jedincov odlišných pováh a potrieb, takže nemôže existovať jediný spôsob výchovy. Preto nemožno naše výklady objektívne klasifikovať ako „správne“ alebo „nesprávne“. Sú to len výsledky pozitívnych alebo negatívnych skúseností, ktoré sme nazbierali počas života so svojimi deťmi. Naše argumenty berte ako podnety a vysvetlivky, nie ako zoznam pracovných úloh, ktorého položky si postupne odškrtávate a jeho zaručeným výsledkom bude šťastné a zdvorilé desaťročné dieťa.

Balansovanie na lane:

štrbavá puberta

Je výchova detská hra?

Keď hovoríme o rodičovstve zameranom na vzťahy a potreby, často narážame na predsudky. To je predsa, keď decká nepoznajú hranice, no nie? Keď s nespútaným krikom lietajú po reštaurácii, neumývajú si zuby ani ruky a priam volajú po tom, aby ich rodičia odkázali do patričných koľají – lenže tí sú príliš pohodlní, aby určili hranice, alebo sa obávajú, že po jednom „nie“ stratia lásku svojich detí. Kedysi sa tomu hovorilo laissez-faire (nechajte ich robiť, čo chcú), a presvedčili sme sa, kam to vedie. Nie, vážne, tieto experimenty na chúďatách deťoch, keď sa rodičia slepo riadia najnovšími výchovnými trendmi – to predsa nemôže byť dobré!

Ťažko presvedčiť niekoho, kto kráča po úplne inej výchovnej ceste, že existujú aj iné, rovnako správne cesty. Ba možno je to nemožné. Nikoho nenahovoríte, aby uplatňoval výchovný štýl, s ktorým sa na základe svojich doterajších skúseností aspoň troška nezoznámil. Presvedčenia, ktoré v sebe človek nosí, vždy zodpovedajú skúsenostiam, ktoré dotyčný v dovtedajšom živote nazbieral, píše neurobiológ Dr. Gerhard Hüther vo svojej knihe Ein bisschen mehr Hirn, bitte (Trochu viac mozgu, prosím). V iných životných podmienkach, v inej rodine, s iným sociálnym zázemím, v inej zemepisnej oblasti, v inej kultúre by ten istý človek nazbieral úplne iné skúsenosti, čo by sa zas odrazilo na jeho vnútorných presvedčeniach. Vtedy by pokladal za dôležité a potrebné iné veci a sledoval by iné ciele.1 Roztrpčené „náboženské vojny“ na internetových fórach pre rodičov tohto sveta sú preto neproduktívne, lebo z objektívneho hľadiska neexistuje odpoveď na otázku, ktorý spôsob výchovy je „najlepší“. Je skrátka nemožné určiť to paušálne, lebo v každej rodine sú iné predpoklady a iné životné príbehy. Preto nepozerajte na túto kapitolu (a knihu) ako na pokus presvedčiť vás, ale ako na snahu odhaliť rozdiel medzi dosiaľ rozšíreným autoritatívnym rodičovstvom a rodičovstvom zameraným na potreby a vzťahy. A kvôli zrozumiteľnosti si pomôžme metaforou: Predstavme si, že výchova je detská hra.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

Balansovanie na lane: štrbavá puberta

Je výchova detská hra?

Také veľké, a predsa ešte malé

Ako vymodlenému dieťaťu spevniť korene

Slobodné rozhodovanie štrbavých rebelov

Ak nie tresty, tak čo?

Prekladateľské pomôcky: nemotorné

Od rodinnej katastrofy ku kompromisu výhra-výhra