Petr Hampl

PROLOMENÍ HRADEB

Ukázka z elektronické knihy

Naštvané matky z. s. // Olomouc 2018

Edition © Petr Hampl, 2018

Copyright © Naštvané matky z. s., 2018 | Copyright © Petr Hampl, 2018

Preface © Jan Keller, 2018

ISBN 978-80-906573-1-1

V knize Prolomení hradeb odpovídám na otázky typu: Proč se hroutí západní civilizace? Je vítězství islámu neodvratné? Proč v zápasu ideologií zvítězil multikulturní marxismus? Proč mocní lidé realizují své zájmy právě podporou islámské imigrace, i když by mohli téhož dosáhnout jinak? Jak to souvisí s jinými oblastmi života? Existuje něco na způsob spiknutí? Jaké jsou scénáře dalšího vývoje? Co všechno mohou běžní občané udělat, aby se naplnily scénáře méně špatné?

Nevyhýbám se v ní žádné otázce, jakkoliv kontroverzní. Reaguji na to, co vrtá hlavou tisícům lidí, se kterými jsem v posledních letech hovořil. A ukazuji, že k většině těch problémů existují solidní sociologické analýzy. Nemusíme spoléhat na drby a šeptaná vyprávění o tajných spiknutích. Lidské jednání má jasné sociální a ekonomické příčiny a ty do sebe navzájem zapadají. Proto můžeme od konstatování „příliš snadno se vzdáváme svých tradic,“ přikročit k analýze příčin, proč tak různé skupiny jednají.

Pokud máte rádi třeba knihy Benjamina Kurase, Prolomení hradeb k nim představuje dobrý doplněk. Zatímco on sarkasticky popisuje fakta, já se snažím ukázat mechanismy v pozadí.

PŘEDMLUVA

JAN KELLER

Klasik francouzské sociologie Émile Durkheim vzbudil ve své době velkou pozornost knihou, ve které analyzoval příčiny sebevražedného chování. Sklony jednotlivců k sebevražednému jednání v ní vysvětloval určitým stavem společnosti, ve které tito lidé žijí.

Francouzský sociolog se před více než sto lety domníval, že z časově omezené perspektivy jednotlivého lidského života je společnost něco jako Bůh. Byla zde před narozením každého z nás, formuje nás k obrazu svému a bude existovat i dlouho poté, co my z tohoto světa odejdeme.

Durkheima by patrně nikdy nenapadlo, že sebevražda není výsadou jednotlivců, kteří se nedokáží vyrovnat s prostředím, v němž žijí. Bylo pro něho nemyslitelné, že sebevraždu by mohla spáchat i samotná společnost. Nedokázal si představit tragédii, kdy lidé, kteří se do určité společnosti narodili a jejichž myšlení i cítění bylo touto společností a její kulturou zformováno, se stanou nedobrovolnými svědky a pozorovateli jejího chřadnutí, slábnutí a možná i zániku.

Přesně to však dnes prožíváme na vlastní oči. Stali jsme se svědky pozvolného chátrání společnosti, která dokázala v časech dobrých i zlých z generace na generaci předávat svým členům nashromážděné vědění, kulturní dědictví a spolu s ním také orientační body, díky kterým lidé věděli, kam patří, a které jim dávaly oporu v jejich pouti životem.

Žijeme dnes ve výjimečně kritické době. Autor knihy podává přehled dlouhé řady nepřehlédnutelných příznaků toho, že civilizace, jejímiž dědici jsme se stali a jejíž odkaz bychom měli předat následujícím generacím, vykazuje alarmující úpadek vitality. Nejen v doslovném slova smyslu, jak to vidíme na klesajících křivkách porodnosti. Také ve smyslu symbolickém – v nápadném poklesu ochoty a odvahy hájit náš civilizační poklad, nenechat si ho uloupit. Petr Hampl zároveň ukazuje, jakými způsoby si sami sobě neobyčejně dovedně zastíráme, co se to vlastně děje. Navíc se snaží vysvětlit, kdo dokáže z postupující agónie společnosti a celého našeho civilizačního okruhu vydatně profitovat a přiživovat se na ní.

Émile Durkheim se domníval, že dobře fungující společnost se vyznačuje přiměřenou mírou integrace a regulace. To prvé – integrace – znamená, že člověk nezůstává tváří v tvář problémům sám, ale je propojen s druhými lidmi, na které se může spolehnout. Regulace znamená, že existují určitá základní pravidla a normy, na jejichž dodržování se lidé shodují. Pocit sounáležitosti a respekt k vlastním pravidlům vytváří pocit „my“ v protikladu k „oni“, tedy k těm, na něž se bezpečně spolehnout nemůžeme a kteří naše normy nevzali za své.

Žijeme v době, kdy integrace společnosti prochází těžkými zkouškami a její regulační mechanismy jsou zpochybněny. Společnost se dezintegruje, její takzvané elity se stále rychleji vzdalují všem ostatním a uzavírají se do světa pro vyvolené. Pravidla a normy umožňující smírné soužití jsou relativizovány, zpochybňovány, pro někoho již neplatí vůbec.

V této situaci jsme ujišťováni, že čas je zralý na příchod neomezeného počtu lidí z jiných civilizačních okruhů a z radikálně odlišných kultur. Budou se prý do naší dezintegrované společnosti hladce integrovat a obohatí nás o normy a pravidla, která jsou naší kultuře cizí.

Součástí sebevraždy, o kterou se pokouší naše civilizace v přímém přenosu, je zvrácený pohled na vztah „my“ a „oni“. Zatímco sebe sami, své vlastní dějiny a svoji vlastní povahu ustavičně podrobujeme sebemrskačské kritice, naopak vše, co vypadá dostatečně cize a jinace, je zcela nekriticky vynášeno a idealizováno.

Žádná známá civilizace se v minulosti takto podivně nechovala. Ty, které zanikly před námi, bývaly podrobeny vnější silou, v nerovném boji podlehly hrubému násilí. My jsme podle všeho první civilizací, které je sugerováno, že vědomé sebepoškozování, které může snadno skončit sebevraždou, je naší chloubou a nejvyšší hodnotou, na kterou máme být patřičně hrdí.

Petr Hampl ve své knize s tímto názorem polemizuje.

PRVNÍ KAPITOLA

je vlastně takovou předmluvou

Asi víte, kdo je Benjamin Kuras. Úctyhodný pán a český spisovatel, který žije střídavě v Praze a v Londýně, a hodně cestuje i jinde po Evropě. Zná tedy dobře poměry v mnoha zemích. Sloupek, který publikoval v září 2017 v časopisu Reflex, dobře vystihuje naši dobu.

Postprázdninový návrat do reálného světa. Kalifornie nachází o 44 % víc registrovaných voličů, než je celkový počet občanů způsobilých volit. Virginie bourá sochy historických postav podle pravidla „národ zbavíš sebevědomí, když mu vymažeš dějiny“. PayPal vypnul platební účty serverům Jihad Watch, Barenaked Islam a American Freedom Defense Initiative (postižené skupiny nedělají nic horšího, než že mapují džihádistické útoky proti Západu – pozn. PH). Městská správa v Sydney zakázala stavbu synagogy s vysvětlením, že by přitahovala teroristické útoky.Finský profesor politologie označil islamizované Švédsko za větší ohrožení Finska než Rusko. Muslimský starosta anglického města Oldham zahajuje schůze převážně anglické městské rady předáním slova imámovi k modlitbě arabské, následované její verzí anglickou prosící Alláha o vytrestání chybně věřících. National Crime Agency zjistila, že otroctví praktikované v Británii (v nejmenovaných kruzích) dosahuje desetitisíců obětí, některé už dvanáctileté.Barcelonský vrchní rabín vyzývá Židy k emigraci. Facebook za jeden měsíc vymazal 288 000 „nenávistných“ vstupů, ale zapomněl tam instrukce Islámského státu, jak vyrábět výbušniny na zabíjení bezvěrců.

„Můžete se snažit na takové věci nemyslet. Když si dáte pár panáčků, budete schopni klidně spát a po čase si zvyknete. Nebo můžete alkohol nahradit něčím jiným.“

Dánsko přeškoluje své navrátilé teroristy z Islámského státu programem odpouštění, štědrosti a laskavosti, s bezplatným ubytováním a finanční podporou. EU vyhlásila boj ilegální migraci zákazem prodeje nafukovacích člunů do Libye.Eurostat spočítal, že v roce 2015 poprvé v celé EU úmrtnost předehnala porodnost a láme si hlavu záhadou, jak to, že celkový počet populace nepoklesl, nýbrž vzrostl. Důstojnost migrantů je důležitější než bezpečnost Evropanů, poučil Evropany papež. Francouzské církve v posledních dvou letech prodaly 40 a demolovaly 27 kostelů a odhadují je na 1000 v příštím desetiletí. Západ akceleruje na Východ. Ne ten náš, postkomunistický. Ten pravý, orientální. Pouštní. Velbloudí.

Alkohol, utěšování nebo krutá pravda?

Tolik Benjamin Kuras. Když narazíte na takový článek, je před vámi několik možností co dělat.

Za prvé. Můžete doufat, že Benjamin Kuras lže nebo přehání. Jenže když si dáte pár hodin práce, velmi snadno dohledáte, že všechny ty informace jsou pravdivé a přesné.

Za druhé. Můžete se snažit na takové věci nemyslet. Když si dáte pár panáčků, budete schopni klidně spát a po čase si zvyknete. Nebo můžete alkohol nahradit něčím jiným. Mnoha lidem pomáhají tzv. média hlavního proudu, kde vás neustále ujišťují, že pokud někdo bere zprávy o zhroucení civilizace vážně, je extrémista nebo magor. A vy přece nechcete být extrémista ani magor. Podobnou roli hraje fráze: „Ono se odjakživa říká, že jsme v úpadku a že to špatně skončí.“ Nebo si najdete jiné oblbovátko.

Za třetí. Můžete se utěšovat, že pan Kuras ten sloupek napsal v nějakém naprosto výjimečném měsíci a že jindy to tak strašné není. Jenže když projdete necenzurovaná zpravodajství, vidíte, že opak je pravdou. Benjamin svůj sloupek napsal v nezvykle klidném a pozitivním měsíci, výjimečně bez velkého atentátu. Jindy to je horší.

Může být sociologie přece jen užitečná?

A pak ještě existuje možnost, že si připustíte, že dochází k nějakému obrovskému průšvihu, jaký Evropané nezažili už po generace. Není málo lidí, co si to uvědomují. Těm se bude následující kniha číst lépe. Je totiž určena převážně těm, kdo chtějí nějak zápasit o záchranu svobodného světa. Záchranu před čím, k tomu se podrobněji dostaneme v následujících kapitolách. Pokud ale chceme něco zachraňovat či zlepšovat, musíme poměrně detailně rozumět společenským příčinám a mechanismům, které problémy způsobily. V tom je společnost podobná stroji – když víte, jak funguje, máte vyšší šanci, že váš zásah bude úspěšný. Takhle to formuloval již před nějakými 80 lety rakouský sociolog a ekonom Joseph Schumpeter.

„Obecně platí, že sociologie má mizernou pověst. Málokdo od ní čeká řešení problémů reálného života.“

Následující kniha je tedy popisem některých mechanismů fungování moderní společnosti a zejména příčin jejího současného a nadcházejícího zhroucení. Snad je v dobrém poznamenána tím, že ji napsal sociolog. K tomu by totiž měla sociologie sloužit – pomáhat normálním lidem, aby lépe chápali příčiny svých trablů a mohli snáze dosahovat svých cílů. A bránit je před tím, aby dělali nebo podporovali takové kroky, jejichž nežádoucí důsledky se později obrátí proti nim samotným. Obecně platí, že sociologie má mizernou pověst. Málokdo od ní čeká řešení problémů reálného života. Hlavně proto, že sociologové své znalosti častěji používají k vytvoření uzavřené sekty, jejímž smyslem je vzájemné ujišťování se o převaze nad ostatními lidmi, posilování moci nad nimi a tahání peněz z jejich kapes. Snad mě od toho aspoň do určité míry chrání, že jsem celý život měl i běžné komerční zaměstnání a v době psaní této knihy jsem pracoval ve výrobním podniku. Když jsem obědval, neseděl jsem vedle ekonoma ani psycholožky, ale vedle skladníka, dělníka či technologa.

Optimismus budeme

ještě potřebovat

Svou sociologickou metodu bych nazval „upozorňováním“. Snažím se všímat si systematicky se vyskytujících vzorů chování a jednání a upozorňovat na ně čtenáře. Čtenář pak může říci něco ve smyslu „to je výborný postřeh“ a začít si všímat téhož. Nebo může říct „moje zkušenost je jiná“. Má-li mít práce smysl, musí ty první případy výrazně převažovat. Jinak řečeno, pomáhám přerovnat fragmenty zkušeností z každodenního života tak, aby dávaly smysl a aby odkrývaly něco, co by jinak vidět nebylo. Má-li ale mít tato metoda právo na označení za vědeckou, musí splňovat určitá další kritéria. Těm je věnována předposlední kapitola. To znamená, že pokud se nezajímáte o teoretickou vědu, můžete ji s klidem vynechat a o nic nepřijdete. Navzdory takovým ambicím se ale snažím, aby kniha byla dobře čtivá a snad i zábavná – pokud je možné pobavit se vlastním pádem do propasti.

Čtenář si určitě všimne, že chybí poznámkový aparát, tedy takové ty dlouhé pasáže drobným písmem, jaké téměř každý vynechává, ale které vyvolávají dojem solidnosti a učenosti. Najdete je zejména v těch knihách, kde autor v úvodu děkuje těm, kdo mu přidělili stipendium či grant a umožnili mu plně se soustředit na studium a psaní. Jestli o takové příležitosti víte, napište mi.

V druhém vydání bude příslušné poděkování a poznámkový aparát delší než vlastní text. Ve skutečnosti bych mohl z téměř každé věty vést odkaz na další literaturu. Kniha by ale byla podstatně dražší a já bych ji nemohl psát po večerech vedle běžné práce, nejrůznějších politických aktivit a psaní článků do několika internetových časopisů.

Některé návody začínají blahopřáním. Marketingové oddělení blahopřeje zákazníkovi ke skvělému rozhodnutí koupit ten nebo onen produkt. Já podobným blahopřáním úvodní kapitolu zakončím. Už to, že jste dočetli až sem, je dostatečným dokladem o tom, že patříte k nejpřemýšlivější a nejkultivovanější části populace. Přeji vytrvalost při dalším čtení a hodně optimismu. Budeme ho všichni potřebovat.

V této kapitole jsem se pokusil vyjádřit, že:

1. moudří lidé si všímají hromadících se problémů západní civilizace;

2. i když má podobný pocit každá generace, tentokrát se jedná o mnohem vážnější problémy než jindy;

3. chybí nám přesnější porozumění těm problémům, a zejména jejich příčinám. Proto je velmi obtížné je odstranit;

4. cílem této knihy je identifikovat a popsat příčiny počínajícího civilizačního zhroucení.

- -

Pokud si chcete rozšířit obzor, doporučuji k přečtení knihu Benjamina Kurase Poslední naděje civilizace.

DRUHÁ KAPITOLA

Hlavně o tom, proč nás náš mozek zrazuje, když ho potřebujeme nejvíc

Jsou nebezpečí, rizika a nepříjemnosti, na které se dokážeme připravit a reagovat. Děje se tak proto, že jsme je zažili už několikrát a víme, co s nimi. Třeba když chceme zaplatit v supermarketu a zjistíme, že na kartě nejsou peníze. Nebo se nám rozbije auto v noci, hustém dešti a na neznámém místě. Nebo zranění při sportu. To jsou věci, se kterými počítáme, a náš mozek je perfektně připraven je řešit.

Pak jsou události, se kterými počítáme méně, protože se nám ještě nestaly. Umíme si je nicméně do značné míry představit, protože se stávají lidem kolem nás nebo aspoň lidem, o kterých čteme v novinách a kteří nám jsou hodně podobní. Proto víme, že se můžeme stát obětí loupežného přepadení, účastníky těžké autonehody nebo může v našem domě vybuchnout plynový kotel. S každou takovou událostí se dá něco dělat a je možné předem podnikat kroky, které riziko zmírní. Náš mozek je ještě pořád dobře použitelný. I když jsme se ještě nestali obětí loupežného přepadení, dokážeme snadno pochopit, že nemáme v noci procházet určitými oblastmi nebo že se máme zamykat.

Když mozek „vygumuje“ nepohodlná fakta

Všimněte si ale, že čím je událost obvyklejší a méně drastická, tím snadněji se nám na ni reaguje. Dokážeme dobře počítat s možností, že nám bude v tramvaji ukradena peněženka a tudíž ji dobře schovat, případně do ní nedávat všechny prostředky. Oproti tomu si vezměte třeba zločin spočívající v tom, že někdo vnikne do našeho bytu, bude nás tam několik dnů zadržovat a mučit. To už nám připadá na hranici racionality (za chvíli si ukážeme proč) a jen málokdo se na něco takového připravuje. Pokud ano, máme tendenci ho pokládat za podivína.

A pak jsou strašlivé věci, které jsme nezažili my ani naši rodiče, ani nikdo z našich přátel a známých. Přesto jsou nějak přítomny v kolektivní paměti, kam se přenesly přes několik generací. Epidemie, státní bankrot, neúroda a hlad, válka, pronásledování brutální tajnou policií… To jsou rizika, se kterými počítáme mnohem méně, a náš mozek je mnohem méně připraven na ně reagovat, pokud by k nim došlo. Nicméně pořád ještě je lze označit za myslitelné.

„Pokud narazíme na fakta, která by ukazovala k něčemu hodně neobvyklému, náš mozek je prostě vygumuje. Nebudou pro nás existovat.“

U té myslitelnosti se na chvíli zastavme. Náš mozek není nastaven tak, že bychom nezaujatě shromažďovali fakta, pečlivě je vyhodnocovali, a dělali z nich závěry. Člověk není výzkumný ústav. I když by to bylo přesnější, bylo by to příliš těžkopádné. V normálním životě potřebujeme rychle pochopit, o co jde, a rychle reagovat. Proto jsme nastaveni tak, že věci a události „poznáváme“. Víme, jak je zařadit, víme, jak s nimi počítat.

Z hlediska každodenního fungování to je výhodné, ale má to odvrácenou stránku. Pokud narazíme na fakta, která by ukazovala k něčemu hodně neobvyklému, náš mozek je prostě vygumuje. Nebudou pro nás existovat.

Katastrofou straší jen podvodníci. Ale co když k ní opravdu dojde?

To se týká i rizik. Tam, kde jde o něco relativně běžného (třeba riziko, že nám ukradnou peněženku nebo že zůstaneme viset s autem 10 km od nejbližší obce), rychle se zorientujeme a dokážeme okamžitě reagovat. Vidíme vagón metra plný lidí určitého typu a kontrolujeme, zda je peněženka dobře ukrytá. Slyšíme hrkání v podvozku a pokusíme se odhadnout, zda se stavit v nejbližším servisu nebo dojet domů. Pokud ale narazíme na náznaky toho, že by mohla vypuknout válka a náš region by mohl být okupován nepřátelskou mocí, zpravidla je vytěsníme. Náš mozek takové náznaky vygumuje. Přestanou existovat. Proto se pokaždé v moderních dějinách stalo, že podobné velké katastrofy zastihly lidi naprosto nepřipravené, i když měli předem dostatek informací, aby mohli alespoň odhadnout, o co půjde. Až když podobné situace trvají určitou dobu, vypěstuje si náš mozek správnou reakci na válku nebo okupaci.

Připravovat se na zdánlivě nepravděpodobné situace (i když mnoho faktů ukazuje, že téměř jistě nastanou) je obtížné i proto, že jsme neustále bombardováni tvrzeními o nějakém obrovském nebezpečí, které údajně hrozí. Od globálního oteplování přes nějakou chemickou látku v potravinách až po Vladimira Vladimiroviče Putina. Téměř pokaždé je za tím to, že nějaká parta lidí nám chce něco prodat nebo vytahat peníze ze státní pokladny. Vypěstovali jsme si tedy schopnost podobná strašení ignorovat.

Vy nemáte zkušenost se zánikem civilizace?

Teď si ale představte, že přichází nějaká děsivě katastrofická událost, jaká se nevyskytla už tisíc let. Jaká je šance, že náš mozek zareaguje správně a že podnikneme kroky k jejímu odvrácení? Nebo aspoň, že se připravíme my a naše blízké okolí? Ta šance je velmi nízká, spíš lze očekávat, že mozek veškeré varovné signály vygumuje.

I kdybychom je dostali černé na bílém a v podobě nezpochybnitelných důkazů, nejspíš s námi neotřesou. A teď si ještě k tomu představte, že část populace je cíleně školena a manipulována, aby ignorovala právě toto riziko. Naděje na správnou reakci je limitně blízká nule.

Přitom to vypadá, že právě na takovou situaci jsme narazili a že se neřítíme k ničemu menšímu, než je zánik západní civilizace. Připadá vám to už po přečtení této věty natolik bláznivé, abyste neměli chuť číst dál? Pak to znamená, že mozek zareagoval, jak se od něj dalo čekat. Pokud nebudete pokračovat ve čtení, bude to pochopitelné a nemůžu se zlobit. Ale pokud převáží zvědavost, pokud neurčitě vnímáte, že se nejspíš opravdu děje něco děsivého nebo jste dokázali zaznamenat, že skutečnosti ještě předloni označované za naprosto nemožné jsou dnes označované za běžné a normální (např. řádění bojovníků Islámského státu v ulicích Paříže a Londýna), pak zkuste pokračovat.

„Skutečnosti ještě předloni označované za naprosto nemožné jsou dnes označované za běžné a vlastně normální. Např. řádění bojovníků Islámského státu v ulicích Paříže a Londýna.“

O zániku civilizace na evropském území se nejčastěji hovoří v souvislosti se zánikem Římské říše. Jenže v pátém století se jen rozpadlo zbytečné byrokratické impérium. Dopad na obyvatele byl nulový, případně pozitivní, profesor Bárta dokonce často připomíná, že italští sedláci vítali „barbary“ jako osvoboditele. Měl jsem na mysli událost spočívající v tom, že dosavadní struktura se rozpadne natolik, že není schopna zajistit základní obranné funkce, následuje příchod jiného etnika s jinou kulturou, muži z původní populace jsou zabiti nebo zotročeni (takže se dál nereprodukují), pár nejflexibilnějším je umožněno připojit se k dobyvatelům, ze žen jsou další manželky nebo sexuální otrokyně dobyvatelů, zmizí jazyk, zvyky, písmo, kultura… vše je nahrazeno dobyvatelským. Po pár generacích najdou jen zkušení etnologové známky zaniklé civilizace.

Oni si také mysleli, že se jich to nemůže týkat

Evropské dějiny vlastně nic takového nepoznaly. Když přicházeli dobyvatelé, vytvářeli vládnoucí kastu, která byla mnohem méně početná než původní obyvatelstvo. Neměli vyšší porodnost než domácí obyvatelé, takže obě etnika se mísila a přežilo mnoho z podmaněné kultury i podmaněných genů.

Nahrazení původního etnika jiným, jaké proběhlo třeba před několika staletími v severní Americe a jaké dnes probíhá v některých západoevropských zemích, je v této části světa něčím úplně novým.

Pokud bychom tedy chtěli porozumět tomu, co se s námi děje, potřebujeme studovat jiné historické příklady.

- Zánik vyspělé budhistické civilizace na území dnešního Afghánistánu

- Zánik hinduistické říše na území dnešního Pákistánu

- Zánik Byzance za území dnešního Turecka

- Vyhlazení Arménů na většině původního arménského území

- Zánik vyspělé křesťanské civilizace na území dnešní Sýrie

Ve všech případech byl predátorem Islám. Ale mohli bychom poukázat na velké indiánské kultury a civilizace na území dnešní Latinské Ameriky, které zlikvidovali Evropané. Zbylo z nich pár pyramid v pralesích a lidové zvyky nejasného původu. A to připomínám (jak ještě ukážeme), že evropská křesťanská civilizace má výjimečnou schopnost integrovat cizí prvky.

Když predátor

potká ještě

horšího predátora

Pokud potlačíme instinkt vygumovat nepohodlná fakta, otevírá se před námi příliš mnoho náznaků, že jsme svědky a aktéry zániku vlastní civilizace. Náznaků hrozby, že zažijeme konec té civilizace, která se začala formovat před 3 000 lety, kdy se na Peloponéském poloostrově a v Malé Asii začaly usazovat řecké kmeny a kdy jejich mentalita a charakter krajiny zabránily vzniku další centralizované říše (jako třeba Egypt, Asýrie nebo Babylon). Vyrostla tudíž civilizace založená na neustálém soupeření a spolupráci malých celků, s vysokou mírou osobní svobody a obrovskou inovativností.

Civilizace, která tak vznikla, se postupně vyvinula do silné a predátorské podoby. O tom by mohli vyprávět třeba obyvatelé různých indiánských říší, kdyby byli přežili, nebo nejrůznějších afrických a asijských království, která podlehla koloniálním armádám. Narazila ale na ještě horšího predátora. Na začátku 7. století vyrazily z Arábie islámské bojové skupiny a evropské říše se hroutily jedna po druhé. Dnes už ani nevíme, že třeba Sýrie a Egypt tehdy byly součástí evropské civilizace. Od začátku bylo jasné, že muslimové zaberou část území Západu a že postupně vymýtí jakékoliv stopy po předislámských dějinách. Hrálo se jen o to, zda přežije alespoň část Západu, zda nějaká teritoria uniknou islamizaci. Při prvním dobyvatelském pokusu muslimové zabrali Sýrii, Libanon, severní Afriku a další území. Při druhém pokusu Arménii a Řecko (oba státy se dnes rozkládají jen na zlomku původních území).

„Probíhá obrovská propagandistická kampaň s cílem posílit tuto vymazávací schopnost mozku a přesvědčit lidi, že každodenní zabíjení a prosazování islámského práva je vlastně normální.“

Pokaždé se podařilo jejich postup zastavit a částí území osvobodit, nikdy jsme ale nezískali nazpět vše. Třetí pokus probíhá v současnosti a je jen malá naděje, že by jej Západ odrazil. Nejde o chmurnou prognózu do vzdálené budoucnosti, ale o něco, co se naplňuje před našima očima a co bude dovršeno ještě za života většiny z nás.

Pokud nedojde k nějaké naprosto nečekané a dramatické události, která by otočila dějinný trend, uvidíme ještě my hořící evropská města, zabíjení nevěřících jako součást každodenního života a nastolení chalífátu, případně pád do neustálého a chaotického boje nejrůznějších islámských skupin.

Pár nepříjemných otázek

Máme dost schopností a prostředků, abychom svobodný svět ubránili. Ale náš mozek není na současnou situaci připraven. Nic podobného jsme nezažili my, naši rodiče, ani naše babičky a prababičky. Mozek většiny z nás je nastaven tak, aby příznaky katastrofy automaticky gumoval. Zvláště, když probíhá obrovská propagandistická kampaň s cílem posílit tuto vymazávací schopnost a přesvědčit lidi, že každodenní zabíjení a prosazování islámského práva je vlastně normální.

Takže ještě jednou. Pokud to někomu připadá příliš bláznivé, nemusí číst dál a může si pustit Českou televizi. Nicméně i jemu radím, aby si položil následující otázky.

- Ubývá v evropských zemích muslimů nebo jich přibývá?

- Existuje nějaká přirozená hranice, kdy jich přibývat přestane? (kupř. dosažení 20 % populace)

- Je tomu tak, že s přibývajícím počtem muslimů a růstem komunit ovládajících celé čtvrti stoupá ochota muslimů přizpůsobit se evropskému životnímu stylu a evropským hodnotám? Není to spíše tak, že tato ochota klesá?

- Pokud v rámci islámské komunity vznikne radikální a umírněný proud, nechají se radikálové zastrašit od umírněných nebo spíš umírnění od radikálů?

- Když uvážíte, že za odpadnutí od islámu je podle prorokových nařízení trest smrti a že se kdykoliv může stát, že nějaký horlivý muslim takový trest opravdu vykoná, myslíte, že muslimové budou ochotni islám opouštět?

- Když uvážíte, že muslimské ženy rodí násobně víc než ženy v běžné evropské populaci, myslíte, že k dosažení početní převahy budou potřebovat staletí? Uvědomujete si, že zdánlivě nevýznamné 10% zastoupení v populaci znamená, že muslimové představují asi čtvrtinu středoškoláků a že už za pár let se bude většina dětí rodit v muslimských rodinách?

V této kapitole jsem se pokusil vyjádřit, že:

1. lidský mozek zpravidla reaguje velmi efektivně na ta rizika, se kterými máme zkušenost nebo si je dokážeme dobře představit;

2. pokud ale narazíme na něco, k čemu už po staletí nedošlo, má mozek tendenci „vygumovat“ příznaky hrozby;

3. proto se stává, že když lidé narazí na hrozbu strašlivé události, k jaké v dějinách dochází jen zcela výjimečně, jsou naprosto neschopní reagovat;

4. islámská civilizace se už přibližně 1 400 let pokouší zcela zlikvidovat civilizaci Západu. Po celou dobu má jednoznačnou převahu a její vojenské jednotky postupně dobyly podstatnou část původně křesťanských území;

5. v současné době probíhá pokus o islamizaci té části Západu, která ještě zbývá. Naše mozky mají ale tendenci ignorovat příznaky této katastrofy.

- -

Pokud si chcete rozšířit obzor, doporučuji k přečtení knihu Douglase Murrayho The Strange Death of Europe.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

PŘEDMLUVA JAN KELLER

PRVNÍ KAPITOLA je vlastně takovou předmluvou

DRUHÁ KAPITOLA Hlavně o tom, proč nás náš mozek zrazuje, když ho potřebujeme nejvíc