Michaela Zamari

ROZHODNUTIE

Dokázali by ste sa vzdať svojej slobody,

aby ste sa neskôr správne rozhodli

a boli ešte slobodnejší ako predtým?

Ukážka z elektronickej knihy

„Všetko, čo sa deje v tejto chvíli, je výsledkom rozhodnutí, ktoré ste urobili v minulosti.“

Deepak Chopra

autor ilustrácie: Emma Nagyová

1. kapitola

Už tretí deň som si spokojne lebedila na ležadle pri bazéne a moju najväčšiu aktivitu okrem ničnerobenia predstavovalo šnorchlovanie.

S bratom Troyom sme už absolvovali dva fakultatívne výlety za sledovaním podmorského sveta a teraz brázdil pobrežia na pláži, niekoľko metrov od rezortu, v ktorom sme bývali. Aspoň na pár dní, v raji zvanom Langkawi, ležiacom na kraji Andamanského mora, medzi Malajziou a Thajskom.

Elegantne som si usrkla z čerstvého ovocného drinku, napravila si bikiny a pretočila sa na brucho. Po vyše siedmich rokoch bez poriadnej dovolenky som si tento raj na zemi zaslúžila.

Nadvihla som si slnečné okuliare a ponad časopis sledovala nové osadenstvo pri bazéne.

S bratom odmalička žijeme v St. George na juhozápade štátu Utah. Je to malé mestečko, kde sa podľa mňa takmer nič nedeje. Teda, keď si odmyslím vydajachtivé žienky, ktoré tvoria moju klientelu a sympatických barmanov v mojom obľúbenom podniku.

Tam ale aj tak zavítam možno raz za rok, lebo popri maximálnom vyťažení v svadobnom salóne sa skôr ani nezastavím.

Presne pred siedmimi rokmi, keď som mala čerstvých devätnásť, nám autonehoda vzala mamu a pár rokov predtým rakovina otca. Nie je sa čím chváliť.

Môj milovaný brat mal pred niekoľkými dňami osemnásť rokov a ja som si za odmenu od bohatej spokojnej klientky mohla vziať voľno a dovoliť si poriadnu dovolenku. Začali sa mu letné prázdniny pred posledným ročníkom na strednej, zaslúžil si to. Vlastne my obaja!

Z myšlienok o mojom všednom živote, aktuálne so štipkou patričného osvieženia, ma vytrhol pohľad na mohutného chlapíka, ktorý ma nenápadne sledoval z druhej strany bazéna.

Len on sa zjavne domnieval, že je nenápadný.

Sedel na konci svojho ležadla a utieral sa od vody.

Nespúšťal zo mňa zrak.

Bol vysoký a jeho pohľad ma aj z pätnástich metrov pálil viac ako žeravé slnko nad nami.

Rozhodla som sa, že tomu nebudem prikladať žiadnu dôležitosť. Napokon, nebol jediný, kto na mňa civel ako na kus mäsa.

Na Miss USA by som sa nehlásila, ale so svojím telom som nadmieru spokojná. Alebo ma len nezaujíma, čo si o mne myslia druhí. Hoci sa popri práci ledva stíham normálne stravovať, ak si dám na večeru hamburger, nepriberiem ani gram. Všetko spálim na ďalší deň v neprimeranom pracovnom nasadení.

Utešuje ma len fakt, že aj keď som chudá, mám ešte čo vložiť do vrchného dielu bikín. Pokiaľ ide o časť ženského tela, na ktorej mužské oči trávia väčšinu času, tej mi bolo dopriate. A s tým si plne vystačím.

Na mužov som posledných päť rokov zanevrela rovnako ako na psychohygienu v podobe dovolenky. Môj posledný priateľ ma síce zachránil od môjho prvého partnera, ktorý mi svojimi násilníckymi sklonmi značne podlomil sebavedomie, no pre zmenu mi zlomil srdce.

Odvtedy som sa plne oddala práci.

„Mohla by si tu prestať robiť taký rozruch,“ zašvitoril Troy, keď sa vrátil z pláže.

„Rozruch?“ zarazila som sa. „Veď som sa ani nepohla z ležadla.“

„Veď práve. Všetci Ázijci na tebe môžu oči nechať. Aj Američania. A vlastne všetci,“ zasmial sa vlastnému konštatovaniu.

„Budeme tu už len zajtra a pozajtra letíme na juh. Žiadne lovestory rozbiehať nestihnem. A ani nechcem,“ ubezpečila som ho, keď si sadal na vedľajšie ležadlo.

„To som rád, lebo toto má byť dovolenka a žiadna cukríková svadobná cesta,“ hlesol so smiechom na perách.

Hodila som po ňom časopis, ktorý ma aj tak nudil.

„Že mi to hovorí ten, čo včera do polnoci vysedával pri bare s blond Austrálčankou,“ obrátila som jeho argumenty proti nemu. „A tá dnes z neho nemôže odlepiť oči.“

„Fakt?“ potešil sa a hneď zvrtol svoju strapatú hlavu k protiľahlému bazénu s mostíkom cez jeho stred. „To aby som ju nenechal čakať,“ schmatol uterák a už sa pobral za ňou.

Opäť som osamela, tak som si položila tvár na malý hotelový vankúšik a do uší vložila slúchadlá z mp3 prehrávača.

Znovu som sa oddala sladkému leňošeniu a zahĺbila sa do zvyšku programu nášho ázijského výletu. Na ďalší deň sme mali na pláne špecialitu ostrova, vyhliadkové mólo nad tropickým pralesom, nazývané aj nebeský most. Deň nato letíme do Kuala Lumpuru, kde vyzdvihneme prenajaté auto a odvezieme sa do vnútrozemia, rozprávkových hôr Cameronských vysočín.

Užívala som si každú minútu ďaleko od domoviny. Aspoň dočasne.

Z rozjímania ma vytrhol tieň, ktorý rozhodne nemohla mať za následok náhla zmena oblačných kreácií.

Pootvorila som oko a odhrnula z čela dlhé pramene hnedých vlasov. Rozpustené vlasy som si dovolila iba v ležiacej polohe alebo po zotmení, inak ma vytáčala ich neusporiadanosť a otravné padanie do očí.

Nado mnou sa týčil chlap, ktorý ma tak vytrvalo sledoval už od rána.

„Váš priateľ by si mal na vás dávať väčší pozor,“ vyhlásil plynulou angličtinou. Hneď som si ho zaradila do východnej časti našej rozľahlej krajiny. Tipovala by som Georgiu alebo Alabamu.

V podstate mi to bolo fuk, domácich som mala plné zuby. Mimo svadobného salóna ma balil každý americký turista, ktorý mi potreboval vešať na nos, na akom úžasnom roadtripe je a čo všetko zažil. Ja som popri práci a živení mladšieho dospievajúceho brata nestíhala vytiahnuť päty z mesta. Nieto ešte zo štátu.

Chcela som sa tohto na prvý pohľad strašidelného golema zbaviť čím skôr, aby som sa mohla vrátiť k zaháľačstvu.

„Keď ho stretnem, poviem mu to,“ nahodila som falošne zdvorilý úsmev a vrátila si slúchadlo do ucha.

Rozhovor som považovala za ukončený.

Ale zjavne iba ja.

Statný muž ma slušne poťukal po ramene a bez pozvania si sadol na koniec vedľajšieho ležadla.

„Vy si teda viete vyberať chlapov,“ utrúsil, keď som si otrávene stopla hudbu hrajúcu v mojom prehrávači.

Nešetril drzosťou na privítanie, čím si získal moju plnú pozornosť. Prvý raz a naposledy.

Aspoň som v to dúfala.

Zdvihla som sa na ruky.

„A vy ste kto, že máte patent na správny výber?“ namosúrene som vypla hruď.

„To som nepovedal,“ obrnil sa trpezlivosťou voči mojej novo prítomnej nevraživosti. „Len mi k vám nesedí to špáradlo,“ zrakom spočinul na mojom bratovi, ktorý obďaleč živo debatoval s rovesníčkou z Austrálie. „Ešte k tomu vás pekne zanedbáva.“

„Tak pohov, kamoško,“ už ma vytočil do nepríčetnosti. Podarilo sa mu bravúrne rýchlym spôsobom postaviť ma do pozoru.

Postavila som sa ponad neho.

Keby som nemala prsia, moja útla postava by v jeho zornom poli vyzerala ako bábika z chudobných pomerov.

Bolo mi to jedno.

Kým sedel, cítila som sa nadradene.

„Po prvé,“ začala som, „neželám si, aby ste môjho brata prirovnávali k špáradlu. I keď,“ pohľadom som zavadila o bratovu vzdialenú siluetu, „je pravda, že od neho nemá ďaleko... Ale kto ste, aby ste sa miešali do nášho života? A po druhé, ak má byť toto pozvanie na rande, tak máte fakt hroznú taktiku,“ vyštekla som a ukazovákom nahnevane strčila do jeho vypracovaného prsného svalu.

Trochu prekvapene pozrel na miesto, do ktorého som sa odvážila pichnúť svojím útlym prstom, potom sa pozrel na mňa a postavil sa.

V tej chvíli som musela zdvihnúť krk dohora, lebo v rovine mojich očí boli iba spomínané prsné svaly.

A to som si doteraz myslela, že som jedna z tých vyšších...

„Neprišiel som vás baliť, ale ďakujem za radu.“

Práve vtedy, hoci ma pekne odpísal, som si stihla všimnúť jeho neobyčajnú charizmu. Nebol to typický prototyp plejboja, ale mal svojské a oslnivé črty tváre, ktoré už museli učarovať nejednej predstaviteľke nežnejšieho pohlavia.

Ignorovala som myšlienkové zaváhanie.

„A čo potom, dopekla, chcete?“ zvýšila som hlas o pár decibelov. Nechcela som spôsobiť rozruch, ale moju dotknutosť tlmila hudba znejúca z vyvýšených reproduktorov strategicky rozmiestnených po celom rezorte.

„Len som vás chcel upozorniť, aby ste boli opatrná,“ odvetil pokojne, akoby mi prišiel povedať, že voda má príjemných dvadsaťosem stupňov a otočil sa na päte.

Civela som na jeho dokonalý chrbát.

A to bolo čo? Kládla som si otázku, na ktorú som nemala tak skoro dostať odpoveď.

__________

Zvyšok dňa už prebiehal celkom idylicky. Sympatická známosť môjho brata sa k nám pridala na večeru a po nej sme sa zdržali aj v hotelovom tanečnom klube.

Nechala som sa povykrúcať niekoľkými tanečne zdatnými mladíkmi, skôr zahraničného pôvodu a jedným pekným domácim. Netancovala som hádam desaťročie.

Vydržala som na nohách minimálne do polnoci, potom ma premohla únava. Brata som opustila s tým, že nech ešte ostane, ak chce, ale nech to nepreháňa, lebo zajtra máme program ako praví turisti.

Súhlasil a dušoval sa, že do dvoch hodín bude v posteli aj on, tak som schválne nezamkla francúzske okno na prízemnom hotelovom apartmáne, ktorý sme spolu zdieľali. Dbať na bezpečnosť bola tá posledná vec, ktorá ma v hotelovom rezorte trápila.

A to bola osudová chyba...

2. kapitola

Zvyčajne ma na dovolenke prebudí iba nastavený budík, ak sa to v predstihu nepodarí slnečným lúčom štuchajúcim ma cez rozpálené sklo.

Tentoraz ma prebudila cudzia ruka cez moje pery a fyzická záťaž, ktorá ma uväznila v nehybnej polohe.

Otvorila som oči. Srdce mi bilo ako o život a ako prvé mi napadlo, že mi naozaj ide o život.

Nebola som ďaleko od pravdy.

Ak by to bolo biologicky možné, oči by mi vyleteli z jamiek, keď som sa pokúšala vydať hlásku, no veľká ruka zmarila každý môj pokus. Takmer tlmila aj dýchanie, keď si jej majiteľ uvedomil svoju moc a posunul ju pod môj nos.

Nadýchla som sa, čo sa len dalo.

„Keď mi sľúbiš, že nebudeš kričať, dám ti ruku z úst dole,“ prehovoril človek, ktorého som v danej chvíli považovala za útočníka.

Ten hlas mi znel povedome. Alebo som len neúmyselne zistila novú informáciu sama o sebe, že v krízovej situácii sa mi zostrí vnímanie zvuku. Nebol čas na hlbšiu analýzu.

Súhlasne som pokývala hlavou, ako som to už videla v stovke filmov. Samozrejme, netúžila som po ničom inom, iba na plné hrdlo volať o pomoc.

A tak sa aj stalo.

Ruku pomaly odťahoval od mojich vyplašených pier. Pokašľala som to na plnej čiare. „Pomóóóc!!!“ Začala som kričať skôr, ako som mohla využiť plný obsah pľúc.

Ruka cudzinca sa nadzvukovou rýchlosťou vrátila na moju tvár a zalepila mi ústa svojím objemom.

„Nemôžem povedať, že by ma to prekvapilo,“ povedal so štipkou irónie.

Ozubené kolieska v hlave sa začali točiť na plné obrátky. Uvedomila som si, že ten hlas som počula nedávno. Ale kde?

Keby som nebola na smrť vystrašená, rozmýšľanie by sa skrátilo o polovicu.

No jasné!!! podvedomie víťazoslávne vykríklo. Aspoň ono mohlo kričať.

Hlas cudzinca som si spárovala s hlasom muža, ktorý ma včera pri bazéne oslovil. Muž, pre ktorého som bola neškodná ako motýľ, ktorému by dokázal zlomiť krídla spojením palca s ukazovákom. Bez vyvinutia nejakej väčšej námahy. Len tak.

„Uhmhmh...“ snažila som sa vydať hlásku. Bez odozvy.

„Upokoj sa,“ sprísnel. Metala som sa pod ním ako ryba na suchu. Mal cezo mňa iba jednu nohu, ktorou ma dokonale uzemnil.

Stavila by som sa, že ani nemusel vyvinúť veľkú námahu a paralyzoval by kohokoľvek, nielen mňa.

Sila, ktorou disponoval, bola obdivuhodná a zároveň strašidelná. Priam nadpozemská.

Začínala som sa skutočne báť.

Doposiaľ som to brala ako napoly realitu a napoly sen, že možno párkrát žmurknem a zobudím sa.

Nebol to sen.

„Nechcem ti ublížiť, ale nie som ani veľmi trpezlivý človek, takže...“ spustil. Preľaknuto som prehĺtala strach. „Varoval som ťa, aby si bola opatrná. A ty len tak necháš pootvorené dvere na prízemí? V cudzom štáte, v cudzej krajine?

Dočerta, ženská, nebol by som taký lajdácky ani doma. A v cudzine už vôbec nie. Neurobil by som to ani ako chlap, nieto ešte ako žena tvojich rozmerov.“

Dúfala som, že naráža na moju útlejšiu postavu a nemusím sa hneď uraziť.

V každom prípade mi to celé stále nedávalo zmysel.

Napadlo mi iba jediné, že je to psychopat, ktorý najprv svoju obeť upozorní na blížiace sa nebezpečenstvo a jej ľahostajnosť oplatí najhorším spôsobom, akým...

„Nikdy som nebol dobrý v dlhých prejavoch, takže zostručním odpoveď na otázky, ktoré ti pravdepodobne víria v hlave,“ zjemnil tón, no naďalej opatrne držal svoju dlaň na mojich perách.

„Ako som už povedal, nechcem ti ublížiť, ale už ma unavuje sledovať, ako hazarduješ so svojím životom. Odteraz až do odvolania budeš pod mojím dozorom a budeš ma na slovo poslúchať. Žiadne pokusy o útek, žiadne experimenty zmiznúť z mojich očí, žiadne hlúposti, ako mi prejsť cez rozum, čo je aj tak v tvojej situácii nemožné. Takže to neskúšaj. Keď tieto podmienky dodržíš, neublížim ti.“

Chcela som klásť tucet otázok a za nimi ďalšie a ďalšie.

Okrem nich sa mi v mysli predbiehali možnosti, ako sa ho zbaviť a ujsť do bezpečia. Ale ako možno zneškodniť chlapa, čo vyzerá, že zdrhol z armády a ide si budovať svoju vlastnú?

Kondička ma naposledy navštívila... vlastne nikdy, takže facka by preňho bola len akýmsi poláskaním.

Nech mi napadlo čokoľvek, sila, akou držal moje nohy bez pohybu a ústa bez slova, mi dala najavo moju bezmocnosť.

Vycítil to.

„Nebudem ti recitovať môj životopis, ale dokážem človeka spacifikovať skôr, než mu napadne vyskúšať ma. Takže zabudni na všetko, čo ti doteraz prebehlo mysľou, aj na to, čo ti ešte len na myseľ príde. Nestojím o problémy, ale ty si sčasti môj problém a ja ťa potrebujem mať pod kontrolou,“ povedal to v štýle – tiež ma to štve, ale musím s tým žiť.

O čo tu, dopekla, ide?

„Dám ti ešte jednu šancu a ty sa nepokúsiš kričať. Dohodneme sa?“

Znovu som pokývala hlavou. Mala som na jazyku toľko otázok, že na vykrikovanie by nebol priestor.

Opatrne a o poznanie pomalšie, ako pri prvom pokuse, mi zložil ruku z úst.

Otrela som si oslintané pery o vankúš a spustila:

„So psychopatmi tvojho kalibru som sa už stretla. Priam s celým stádom,“ nešetrila som urážkami.

„Vážne? To mi lichotí,“ zareagoval s nenúteným pokojom.

„Vážne?“ prekvapene som preglgla. Čo je on zač, keď jasnú urážku berie ako kompliment?

„Čo odo mňa chceš? Čo má toto všetko znamenať? Si teda psychopat, vrah, alebo s kým mám tú česť?“ vypľula som jedovato.

Možno som bola drzá viac, ako by si dovolil priemerný človek v mojej situácii, ale doma som sa stretla s toľkými podobnými prípadmi, že som si na nich zvykla a patrične prispôsobila aj spôsob komunikácie vo vzťahu s nimi. Väčšinou naším mestečkom len prechádzali, no niektorí sa zvykli zdržať aj dlhšie, a tak by som si o nich mohla založiť celú kartotéku s ich anamnézou.

Kedy som to stihla?

Žila som len medzi svadobným salónom, kuchyňou a spomínaným obľúbeným podnikom. Alebo skôr barom. Mohla som do neho chodiť od dovŕšenia dvadsiateho prvého roku a od prvého dňa som toto privilégium využívala ako jedinú možnosť odreagovania sa od práce. Možno ešte skôr...

Príjemná obsluha tam síce bola, no ja som nebola jediným zákazníkom. Takže sa tam bolo s kým socializovať. Na úrovni neškodných rozhovorov.

Keď som sa necítila vo svojej koži a prepadol ma pud sebazáchovy, jeden z čašníkov ma odprevadil domov. Neraz sa moja intuícia nemýlila a ktosi ma sledoval. Nikdy som si ale neoverila, či to bol nejaký môj dočasný klubový parťák, alebo niekto iný.

„Nie som psychopat. A už som ti povedal, že ťa potrebujem ustrážiť, keďže sa sama o to postarať nevieš a nedokážeš. A ten tvoj brat sa neustále túla kade-tade.“

„Má osemnásť, jeho z toho vynechaj,“ vyštekla som.

„Budem ho chrániť rovnako ako teba, keď budete spolupracovať,“ vyhlásil s neochotou v hlase.

„A kto, doriti, vlastne si??“ zvýšila som tón.

„Nekrič,“ upozornil ma vľúdnym hlasom a stisol moje telo, aby mi naznačil váhu svojich slov. „Kto som ja, to nie je podstatné. Teraz sa na nejaký čas budeš musieť zmieriť s tým, že ťa nepustím z dohľadu.“

„Prečo by si to robil?“ vypľúvala som jednu otázku za druhou.

„Ako som už povedal a vážne sa nerád opakujem, je to pre tvoju bezpečnosť,“ odvetil znudene.

Stále som tomu nerozumela. „Pre moju bezpečnosť? Toto je ukážka? Držíš ma, akoby som proti tvojej obrej štruktúre mala šancu,“ odfrkla som a zamrvila sa. Ani to s ním nepohlo. „Čo si vyhral konkurz na môjho osobného strážcu, alebo si sa len dočista zbláznil?“

„Aj tak sa to dá povedať,“ prisvedčil. „Myslím ten konkurz,“ dodal mrzuto.

„Stále nechápem.“

„To nič,“ prehodil nezaujato. „Hlavné je, aby sme sa dohodli a ušetrili si tak problémy. Nebudeš sa pokúšať o útek a ja ti dovolím pokračovať v bežných činnostiach. Akurát budem pri tebe.“

„To ako aj na záchode?“ zamračila som sa.

„Nie,“ cítila som, ako prevrátil očami, „tam to hádam nebude nutné, pokiaľ pôjde o uzavretý priestor.“

„Super, tak to som naozaj vyhrala,“ zamrmlala som si popod nos.

„Môžem ťa už pustiť? Prestaneš so mnou bojovať?“

Taký sľub som mu dať nemohla. „Môžeš.“

Pomaly uvoľňoval zovretie, až zo mňa zložil nohu a odtiahol sa, aby mi prinavrátil kúsok životného priestoru.

Vyčkala som na lepšiu príležitosť. Mohol umlčať moje ústa, ale nie moje základné inštinkty.

Opatrne sa odsunul a umožnil mi hýbať sa. Nenáhlivo som sa zošuchla na kraj postele a postavila sa.

Pozorne sledoval každý môj pohyb, akoby mi neveril ešte viac, ako som ja neverila jemu.

„Nepoznám ani tvoje meno,“ vyriekla som, opierajúc sa o stolík oproti posteli.

„Wyatt,“ odvetil bez okolkov.

„A priezvisko?“

„To už nepotrebuješ vedieť,“ odsekol.

Očami som neuvážene zavadila o dvere.

Všimol si to. Dopekla.

Uvedomila som si, že mám na sebe iba plavky. V noci bolo príliš dusno a tanec ma tak vyšťavil, že som si len vyzliekla šaty a hodila sa pod plachtu.

Siahla som na šortky prehodené cez stoličku vedľa stola. Obliekla som si ich a nasledovalo biele tielko.

Wyatt zo mňa nespúšťal zrak.

Rukami som nervózne hladkala lesklý povrch dreveného stola. Nevedela som, čo si počať. Nemôže byť predsa v poriadku, keď ako blesk z jasného neba vtrhne do vášho života cudzinec a prikáže vám stať sa jeho verejným podriadeným.

A prečo? Ani neuvedie poriadny dôvod.

Hľadela som naňho, doprial mi trochu času, aké milosrdné...

Už včera som si všimla jeho obrovskú charizmu a mužský šarm, zbrane na ovládanie všetkého navôkol, ale dnešným zvráteným budíčkom, ktorý nemožno klasifikovať ani len ako nevydarený flirtovací manéver, ma maximálne odpudzoval.

Dokonalý netvor v koži nádhernej bytosti.

Striaslo ma.

Stále som tomu nemohla uveriť.

V momente, keď som sa plánovala rozutekať k dverám, hoci som mala mizerne malú šancu na úspech, sa samy otvorili a zjavil sa v nich Troy.

3. kapitola

Najprv môjmu postávaniu nevenoval žiadnu pozornosť a so sklonenou hlavou vstúpil dnu. Vyzeral unavene. Ktovie, kde a ako trávil noc, no teraz sme boli vo väčších nepríjemnostiach.

„Troy, bež preč!“ vyriekla som jediné, čo mi prišlo na jazyk a tým som rozpútala v izbe chaos. Troy pohľadom zavadil o Wyatta a vytvoril si nejakú domnienku. Chystal sa otvoriť dvere, no Wyatt bol v sekunde pri nich a zostra prikázal môjmu bratovi: „Sadni si, chlapče!“

Troyova telesná konštrukcia sa síce rovnala zápalke, ale bol dravý a odhodlaný brániť svoju staršiu sestru. Neraz si už za to vyslúžil zopár faciek, ale nikdy sa mu, našťastie, nič horšie nestalo. V tomto bol nenapraviteľný a chcel ma chrániť, akoby bol v našom súrodeneckom vzťahu práve on tým starším a zodpovednejším.

Vyrútil sa na Wyatta s utkvelou predstavou, že niečo zmôže. Wyatt sa len narovnal a schytil môjho brata pod krk. Jednou rukou mu znemožnil pohyb hlavou a druhou držal jeho ruku pri tele.

„Upokoj sa,“ vtedy som sa na neho vrhla aj ja. Nezaujímalo ma, či mi ublíži, svojho brata som chcela chrániť.

Akonáhle som sa napriahla k Wyattovi, šmahom jednej ruky ma hodil na posteľ. Zalapala som po dychu a neverila, že niekto môže mať takú neuveriteľnú silu. Bol ešte silnejší, než by predpokladal každý jedinec so zdravým zrakom. Troy sa nevzdával a metal sa ako o život.

„Prestaň, chlapče, lebo ti ublížim,“ varoval ho Wyatt.

„No tak, Troy, upokoj sa,“ prosila som brata.

Na pár sekúnd sa prestal hádzať. Wyatt ho chcel odmeniť a plánoval sňať ruku z jeho krku. Troy bol ale nenapraviteľný a zvrtol sa, aby Wyattovi uštedril ranu, ktorá ho iba pošteklila.

A o pár sekúnd sa stalo niečo, čo budem mať pred očami s veľkou pravdepodobnosťou navždy.

Wyatt schytil Troyovu ruku takou silou, až mu ju zlomil.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola