Leylah Attar

53 dopisů pro mou lásku

Originální název: 53 Letters for My Lover,

vydáno u Pitch73 Publishing, 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2014 by Leylah Attar

All rights reserved.

Published by arrangement with Jane Rotrosen Agency LLC, New York.

Translation © Martina Buchlová, 2019

Cover photo © Billion Photos

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8759-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8760-4 (mobi)

Postavy:

SHAYDINA RODINA:

Ali Kazemi (Baba) – Shaydin otec

Mona Kazemi (Mámán) – Shaidina matka

Hossein – Shaydin bratr

Adele – Hosseinova manželka (Shaydina švagrová)

Hosseinovy a Adeliny děti – Kayla, Ethan & Summer

Chála Zarrin – Monina sestra (Shaidina teta)

HAFEZOVA RODINA:

Kamal Hijazi (Pedar) – Hafezův otec

Nasrin Hijazi (Ma) – Hafezova matka

SHAYDINY A HAFEZOVY DĚTI: Natasha & Zain

TROYOVA RODINA:

Henry Heathgate – Troyův otec

Grace Heathgateová – Troyova matka

OSTATNÍ:

Pasha Moradi – přítel Kamala Hijaziho

Bob Worthing – Shaydin mentor

Elizabeth Worthingová – Bobova manželka

Jayne Worthingová – Bobova dcera, Shaydina nejlepší kamarádka

Matt Cavelry – Jaynein manžel

děti Jayne a Matta – Brady & Sophia

Ryan Worthing – Bobův syn, Jaynein bratr, Troyův kamarád z vysoké

Ellen Worthingová – Ryanova manželka

děti Ryana & Ellen – Terri & Alyssa

Nathan – Natashin přítel & (později) manžel (Shaydin zeť)

Farnaz (Hafezova sestřenice) & její manžel, Behram

Marjaneh – Hosseinova bývalá manželka

Amu Reza – otec Marjaneh

1. Tady jsme

18. června 1995

KDYŽ HO VIDÍM potřetí, dvanáct let po té horké, ulepené červencové noci, líbá se s Jayne. Ruka mi ztuhne na klice a sleduju, jak se jejich siluety proplétají v zářícím oblouku okna. Vycouvám, abych intimní chvilku mezi nevěstou a ženichem nenarušila. Ale něco mě zarazí. Kolem Matta se ve vzduchu takové napětí nevznáší. On nevysílá dlouhá, temná chapadla, která by mě vybízela, ať vystoupím ze stínu na světlo. Ne, Matt ne. To Troy. Troy Heathgate líbá mou nejlepší kamarádku jen pár minut před její svatební hostinou.

A najednou se ocitnu ve válce – dvě strany mojí osobnosti se řítí ze svahů proti sobě a kříží zbraně v údolí asi tak širokém jako škvíra mezi dveřmi, kterou nahlížím dovnitř. Chci tam vtrhnout a Jayne před tím uhrančivým rytířem plným černé magie zachránit, ale zaváhám na prahu a zuby nehty se držím odrbaného praporu sebezáchovy. Zaprášené tenisky a mikina jsou ty tam. Ramena, která jsou snad ještě širší než předtím, zvýrazňuje formální sako. Nepoddajné husté vlasy zkrotil sofistikovaným uhlazeným sestřihem. Ta stará známá drsná mužnost, zahalená do pevné naleštěné schránky. Trhnu sebou a spustím ruku ze dveří. Tohle. Přesně tohle hloupé, opojné bušení srdce zničilo život Mámán a Babovi, přimělo Hosseina k útěku a rozeselo nás po světě na všechny strany. Stisknu zlatý prstýnek na svém prsteníčku. Nikdy nedopustím, aby ta temnota narušila i můj domov.

Dívám se, jak Troyovy prsty objímají Jayninu šíji a zaplétají se jí do vlasů. Odtáhne se od ní a zašeptá jí něco do ucha. Ona na něj vteřinu jen tak zírá. Potom zamrká a vší silou ho uhodí do tváře. Facka ho vůbec nevyvede z míry. Když se chopí ruky, která na něj zaútočila, a vtiskne na ni polibek, v koutcích jeho úst číhá pobavení. Narovná si sako a zamíří k východu.

Schovám se za dveře a přitisknu se ke zdi, zatímco se těch sto devadesát centimetrů čiré maskulinity prožene kolem mě a za sebou zanechá nezaměnitelný otisk moci a drahé kolínské. Kráčí zpátky k recepční hale, chladný, sebevědomý a absolutně vyrovnaný, doprovázený rázným klapáním bot o mramorovou podlahu. Opřu si hlavu o zeď a vydechnu.

„Shaydo? Jsi to ty?“ Slyším, jak na mě volá Jayne. Sakra. Dám se dohromady a vejdu do místnosti.

„Neuhodneš, co se právě stalo.“ Pevně mě obejme.

„Viděla jsem to. Ale teď na to není čas.“ Obrátím ji, aby viděla, že se k nám blíží její máma a táta.

„Zlatíčko,“ Elizabeth vezme dceru za ruce. „Už je skoro čas.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ Bob obejme Jayne kolem pasu a láskyplně si ji k sobě přitáhne. „Moje malá holčička.“

Polknu a přeju si, abych si dokázala přivolat nějakou vzpomínku na svoje rodiče v den mojí svatby.

„Tati!“ ozve se Jayne a vykroutí se mu. „Zničíš mi účes.“

„Já?“ Bob se zasměje. „Vypadá to, že už mě někdo předběhl.“ Zatahá za pramen, který jí z drdolu vypadl.

Vyměním si s Jayne pohled. Obě víme, kdo za to může.

„Skoro to není poznat,“ ujistím ji. „Ale musíme ti obtáhnout rtěnku.“

„Přinesu ji,“ Elizabeth se natáhne po Jaynině kabelce.

„A já bych se měl vrátit k našim hostům,“ řekne Bob.

„Půjdeš se mnou, Shaydo?“ Nabídne mi rámě.

Ohlédnu se na Jayne.

„Jsem v pořádku,“ ujistí mě. „Běžte dovnitř.“

BOB MĚ PROVEDE elegantně vyzdobenou recepční halou ke stolu rodin novomanželů.

„To jsme tu sami?“ zeptá se Ryana. Všechny ostatní stoly jsou plné lidí, kteří se mezi sebou baví a korzují po místnosti.

„Prozatím,“ odpoví Ryan. „Ellen je vzadu a dělá tam něco družičkovskýho. Myslel jsem, že jí za svědka určitě půjdeš ty, Shaydo.“

Takhle v obleku jako by Jaynin bratr z oka vypadl jejich otci.

„Davy lidí a proslovy nejsou zrovna moje parketa,“ odvětím. „Tvoje žena zachránila situaci. Jak se vám jelo z Ottawy?“

„Dobře. Děti většinu cesty prospaly. A teď za to platíme.“ Ukáže na dvě holčičky, které spolu víří po prázdném tanečním parketu.

„Páni,“ zasměju se. „Ty vyrostly.“

„To rozhodně. A co ty tvoje?“

„No, Natashe je teď dvanáct a Zainovi devět.“

„Nevzalas je s sebou?“

„Jsou u mojí mámy.“

„A Hafez?“

„Mimo město,“ odpovím.

„Pořád to má v práci tak divoký?“

„Pořád.“

„Shaydo, znáš Ryanova kamaráda z univerzity?“ zeptá se Bob. „Kde je?“ Rozhlédne se. „Hej, Troyi! Troyi!“

Ne. Prosím, jen to ne. Ale on už na něj mává, ať jde k nám. Zadívám se na krabičku se sladkostmi na stole. Stříbřitou kurzívou jsou na ní vyvedeny iniciály „J & M“.

Jakmile se Troy Heathgate zastaví za mojí židlí, na šíji se mi naježí vlasy.

„Troyi, tohle je Jayneina kamarádka Shayda. A moje geniální chráněnka. Začala jako moje asistentka a teď patří k mým nejlepším makléřkám.“

Přilepím si na tvář umělý úsměv a postavím se.

„Tati, oni už se znají,“ podotkne Ryan. „Ohňostroj na Den Kanady. Pamatuješ, Troyi?“

„Ano.“ V těch zářivých očích modrých jako oceán se něco mihne. „Vzpomínám si.“ Když ke mně natahuje ruku, jeho úsměv nepostřehnutelně povadne.

Naše dlaně se sotva dotknou a už se oba odtahujeme, jako bychom dostali elektrickou ránu.

„Troy se zrovna přistěhoval zpátky z New Yorku,“ říká zrovna Bob.

Nezáleží na tom.

Nezáleží na ničem, co se kolem mě říká nebo děje. Přeju si, aby se na mě Troy Heathgate přestal takhle koukat. Čas z jeho pohledu udělal laserový paprsek, jehož síla moje zamlžené vzpomínky vypaří a nezůstane po nich nic než našedlý obláček. Puf. Jsou pryč. Rozložily se. Odpařily. Jakou šanci má černobílá duha vedle sytého technikoloru?

„Už jsou tady!“ do místnosti se přihrne Elizabeth. Obrátíme se a Jayne s Mattem slavnostně vstoupí dovnitř. Pozoruju je přes Troyovo rameno a přitom nemůžu přestat myslet na to, jak se mu vlasy zachytávají za límeček košile. Natočí se, položí mi ruku na bedra a pobídne mě před sebe, abych lépe viděla. Je to jen letmý dotyk, ale já se celá naježím. Co si to dovoluje, líbat Jayne? A pak si jen tak stát za mnou a jásat a tleskat, jako by zrovna nezradil celé roky důvěry její rodiny?

„Tady jseš.“ Zmocní se ho dlouhé rudé drápy a přitiskne se k němu kráska s kaštanovými vlasy. „Tos na mě zapomněl?“ zapřede.

Samozřejmě. Jeho doprovod.

„Heather.“ Usměje se. „Kde je Felicia?“

„Tady, cukrouši,“ zavrní bohyně s vlasy v barvě medu a zanechá mu na tváři neonově růžový otisk rtů.

Ha. Dva doprovody.

Potlesk odezní. Je čas usadit se na svá místa. Díky bohu. Kéž by prostě odešel.

Odvede svoje přítelkyně na druhou stranu stolu a usadí se s nimi na prázdná místa vedle Ryana.

Ne. Nenenenene.

Proslovy, tance a přípitky prosedíme naproti sobě – já mám vedle sebe Boba a Ryanovu holčičku, jeho obklopují ty dvě krasavice.

„Vysvětli mi tedy, co to vlastně děláš,“ řekne Bob, když dojídáme večeři. „S tím ‚internetem‘, o kterém teď pořád slýchám.“

„Je to vlastně docela jednoduchý,“ odvětí Troy. „Je to systém počítačových sítí, který propojuje lidi po celým světě. Už funguje nějakou dobu, ale teprve teď to začíná být zajímavý. Moje firma vyvíjí a zavádí bezpečnostní protokol pro podniky, co chtějí vstoupit do světa online tak, aby citlivý informace, který sdílejí na internetu, byly pořádně zabezpečený.“

„Vážně se to teď rozjíždí,“ řekne Ryan. „Troyově firmě se daří tak dobře, že si potřebuje otevřít kancelář tady v Torontu, aby mohl pokrýt kanadskou část svýho podnikání.“

„Tak to je skvělý,“ řekne Elizabeth, když Heather s Felicií odejdou na toaletu. „Já chci ale vědět jen to, kdy se konečně usadíš.“

„Ne, ne, ne, ne, mami.“ Ryan zvedne ruce. „Vidělas ty holky? Troyi, kámo, jen si to užívej. Za nás za oba, chlape.“ Připije si s ním.

„Jen chci říct,“ pokračuje Elizabeth, „že je to všechno velká zábava, dokud ti někdo neukradne srdce přímo pod nosem. Na to bys neměl zapomínat, mladíku.“

„No já nevím,“ odpoví Troy a pohrává si přitom se skleničkou. „Co si o tom myslíš ty, Shaydo?“

Moje jméno vysloví, jako by se s ním dlouhou dobu mazlil v ústech, vychutnával ho, přejížděl jazykem po každé samohlásce, každé souhlásce, než je konečně vypustí ven.

Copak to slyším jenom já? Vážně? Shaydóóó. Zvednu pohled a vidím, jak mě pozoruje. Upřeně.

Jako bych byla nějaký preparát, který si pestrobarevnými napínáčky přišpendlil k podložce.

„Hej.“ Jayne s Mattem se zastaví u našeho stolu. „Proč nikdo netancuje? No tak, lidi. Pohyb, pohyb!“

Jayne vypadá uvolněně, jako by se dobře bavila. Pokradmu se zadívám na Troye. Žádná reakce. Jako bych si to celé mezi nimi jenom představovala.

Ryan s Ellen vezmou svoje děti a následují nevěstu s ženichem na taneční parket. Heather s Felicií se vrátí ke stolu a hihňají se. Když jde o utužování ženských vztahů, nic nepředčí výlet na toaletu. Odtáhnou Troye pryč, každá za jednu ruku.

Elizabeth odmítne a ukáže na svůj pořád ještě poloplný talíř. „Nechceš radši jít s Shaydou?“ zeptá se Boba.

„Ne, díky,“ odpovím. „Radši jen sedím a dívám se.“

„Jak chceš,“ řekne Bob. „Ale razí si k nám cestu Milton Malone a nemyslím, že chce tancovat se mnou.“

„Ale Bobe! Proč jsi ho zval?“

„Pozval jsem většinu našich klientů.“

„Tak jdeme.“ Popadnu ho za loket a upalujeme na parket.

„Místo vybrala dokonale,“ konstatuje Bob.

Přikývnu. Elegantní usedlost, kterou si Jayne na svatbu zvolila, si navzdory důkladné rekonstrukci vnitřních prostor zachovala půvab a romantické kouzlo dvacátých let.

„Tady se vdám,“ oznámila, jakmile nám majitel ukázal sníženou zahradu. „A tady bude recepce.“

Teď v noci, s třpytivými lustry a krémovými damaškovými závěsy, vypadá místnost ještě krásnější.

„To bylo úmyslně?“ zeptá se Bob.

„Co?“

„Hodíš se k výzdobě.“

Zasměju se. Mám na sobě šaty ke kolenům, které odrážejí tlumený nachový odstín zdí.

„Myslím, že na tenhle tanec bys měl vyzvat Elizabeth,“ řeknu, když DJ přepne na pomalejší tempo.

„Liz už na něj partnera má a vypadá to, že se až moc dobře baví na to, abych se do toho míchal.“

„Kde je?“ Se smíchem se ohlédnu a najednou zírám přímo na Troye Heathgatea.

„Nevadí, když vás vystřídám?“ zeptá se Boba. Je to spíš konstatování než otázka. „Díky za tanec, Lizzie.“

„To já děkuju tobě.“ Začne se ovívat rukou. „Doufám, že se mnou udržíš krok, staříku,“ řekne Bobovi a ten ji okamžitě odmění plácnutím po zadnici. Spokojeně spolu odtančí.

Troy sevře moje prsty v jedné ruce, zatímco druhá paže mě obkrouží kolem pasu. Sladký tenor Jona B se mísí s chladivými vokály Babyface. Zpívají Someone to Love. Vede mě dokonale v pomalém, líném rytmu. Odložil si sako. Přes nažehlenou bavlněnou košili cítím teplo jeho těla – každou otočku, každý krok, každý pohyb pevných svalů pod látkou. Oči mám v úrovni límce jeho košile, pohled upřený na rozepnuté knoflíčky a kravatu, kterou si povolil, jako by nevydržel její svazující objetí. Dívám se na stříbrný křížek v ďolíčku mezi jeho klíčními kostmi.

Některé věci se nemění.

„Takže.“ Jeho dech mi zvedá chloupky na krku. „Tak jsme tady, paní Hijazi.“

„Tys nezapomněl…“ Ta slova se ze mě vyhrnou, než je stačím zastavit.

„Samozřejmě.“ Jako by cokoli jiného bylo nepředstavitelné. „Byla to holčička s červenými pramínky jako západ slunce, jako její máma?“

„Ano,“ odpovím. „Ale víc se podobá otci.“

Tiše plujeme parketem a myslíme na tu noc, když jsme tančili pod zářivkami mezi regály s časopisy a toaletním papírem a žvýkačkami.

„Jsi šťastná, Shaydo?“

Jediná vteřina. Tak málo stačí. Jediný okamžik zaváhání z mojí strany.

Když byl Natashe rok, šli jsme s Hafezem do kina na Noc hrůzy. Jerry Dandridge tam hrál temného svůdného upíra, který nemohl překročit práh, dokud ho někdo nepozval dovnitř.

A teď, o deset let později, mi stojí přede dveřmi Troy Heathgate.

Pusť mě dál.

Zaváhám.

Občas přemýšlím nad tím, kolik světů se v té jedné vteřině otevřelo.

„Růže.“ Usměje se a zakroutí hlavou. „Cítím růže.“

„Nemám na sobě parfém.“

„Já vím.“

Očima hltá moje rty a zastaví se u nezřetelné stříbřité jizvy.

„Tvoje přítelkyně na tebe čekají,“ řeknu.

Heather s Felicií si otočily židle k parketu a sledují každý náš pohyb.

„Tak ať čekají.“

Proplétáme se po parketu a mísíme se s ostatními páry. Tanec s ním by byl snadný. Kdybych se dokázala uvolnit.

„Co je?“ zeptám se, když už nedokážu dál snášet tíhu jeho pohledu.

„Na to se přesně snažím přijít,“ odvětí. „Co. Co je na tobě tak zvláštního, Shaydo Hijazi? Tvar tvých očí, nosu nebo obličeje není ničím zajímavý. Ale přesto, když se to všechno dá dohromady, stane se něco mimořádnýho. Všechno se to mezi sebou bije. Ty odtažitý našpulený rtíky jenom podtrhují ty tvoje pronikavý oči v barvě tureckýho kafe. Tvoje obočí. Tak pyšně klenutá. A jak si protiřečí s tímhle upejpavým nosíkem. A když sklopíš pohled, jako by ti na ty cudný tvářičky měly z řas popadat saze a umazat je. Jsi samý protiklad, Shaydo. Všechny ty křivky k nakousnutí, obalený kolem ocelový tyče.“

„Tomu se říká páteř, Troyi. A ty zjevně žádnou nemáš. Nebo máš jen slabost pro vdaný ženský?“

„Slabost pro ženský mám rozhodně.“ Uchechtne se.

„Každá z vás je rozkošný stvoření. Ale vdaný ženský? Možná tak jedna…“

„Takže jenom Jayne?“

To se mu musí nechat. Netrhne sebou. Ani nezaváhá.

„Tys to viděla, co?“ V očích se mu blýskne potlačované veselí. „Urazilo to tvůj jemnocit, Shaydo?“

„Ty si myslíš, že to je vtipný?“ Vzedme se ve mně vztek.

„Co by na to asi řekli Ryan s Bobem, kdyby to věděli.“

„Být tebou, nikomu bych o tom neříkal.“ Jeho prsty se mi bolestivě zatnou do pasu.

Píseň dohraje, ale vzduch mezi námi dál jiskří.

„Ráda bych se posadila,“ řeknu.

„Víš, co bych chtěl?“ Jeho sevření nejeví známky toho, že by mělo polevit. „Chtěl bych uvolnit ten tvůj utaženej drdůlek a rozpustit ty lokny. Chtěl bych vidět, jaká bys byla, kdybys k sobě nebyla tak nemilosrdná, Shaydo.“

Setřesu ze sebe jeho ruce. „Drž se ode mě dál, Troyi. A od Jayne taky.“

Obrátím se a zamířím ke stolu, on se mi drží v patách.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ Heather mu zahradí cestu a odvede ho zpátky na parket.

„Má takový to charisma alfa samce, co?“ řekne Felicia, když se zhroutím na svou židli. „Jakmile se ocitneš v hledáčku Troye Heathgatea, je po tobě. I když víš, že to s tebou špatně skončí, je to vážně dobrej pocit.“

Neuvěřitelný. Spolek obdivovatelek Troye Heathgatea.

„Jak to děláte?“ zeptám se. „Jak se o něj dokážete… dělit?“

„Jen se na něj podívej,“ řekne. „Copak bys radši neměla jen kousek než nic?“

Díváme se, jak se sklání, aby mu neuniklo něco, co mu Heather šeptá do ucha.

„Jdu si pro něco k pití.“ Felicia se postaví.

Žádná žena se nedělí ráda, bez ohledu na to, jak důkladně se jí podařilo přesvědčit samu sebe o opaku.

Vidím, jak se Milton Malone prodírá davem směrem k našemu stolu. Už je moc pozdě na to, abych se mu nějak vymluvila, tak jen odmítnu pozvání k tanci a protrpím chvilku konverzace. Zachrání mě Bob.

„Jayne s Mattem tě hledají,“ řekne. „Ahoj Miltone. Jak se vede?“

Uteču k čestnému stolu, abych se rozloučila.

„Cože? To ne!“ řekne Jayne. „Teprve se rozjíždíme.“

Odtáhne mě zpátky na parket. Dobře se bavím, dokud na sobě neucítím oči Troye Heathgatea. Pokaždé, když se ohlédnu, vidím, jak mě sleduje zahloubaným pohledem. Dává si panáky na baru a sleduje mě. Naslouchá svým přítelkyním a sleduje mě. Pohrává si se skleničkou a sleduje mě. Jako lovec pronásledující kořist. Sleduje mě a vyčkává.

Když se konečně všichni vrátíme ke stolu, trochu se mi podlamují kolena.

„Musím vyzvednout děti,“ oznámím a začnu si sbírat věci.

„Nezapomeň si s sebou vzít vazbu ze stolu.“ Elizabeth ukáže na orchideje v barvě slonoviny ve skleněné váze.

„Myslel jsem, že tu má dostat ten, kdo má narozeniny nejblíž k datu svatby,“ vloží se do toho Ryan.

„Ano. A to je Shayda,“ odvětí Elizabeth.

„Ne, to je Troy.“

„Shayda.“

„Troy.“

Elizabeth si povzdychne. „Shayda měla narozeniny včera.“

„No do háje! Troy je měl taky včera.“ Ryan praští do stolu a zasměje se. „Vy máte narozeniny ve stejnej den?“ Zadívá se na Troye a potom na mě.

Troy s připitým pobavením sleduje, jak je mi to celé nepříjemné. Nebo tak možná prostě vypadá, kdykoli je úplně na kaši.

„Co ty na to, Shaydo? Dáme si o to páku?“ Natáhne ruku přes stůl.

Trochu se mu plete jazyk.

„Co kdybychom to tedy vzali podle roku narození?“ navrhne Elizabeth. „Troyi?“

„1962.“

Devatenáct set šedesát dva.

„Shaydo? Nemusíš to říkat. Jenom, jestli před, nebo po,“ zeptá se s citem, který mě přiměje k úsměvu.

„Stejně,“ odpovím.

Elizabeth se překvapeně posadí. „Tak to je něco, co?“

„Moje babička říkávala, že lidi, co se narodí ve stejný den, jsou jako dvě půlky jedný duše,“ řekne Heather.

„Slyšíš to, Shaydo?“ Troy si opře loket o stůl a položí si tvář do dlaně. „Jsme špšížněný dužše.“

Všichni vyprsknou smíchy. Zní jako Sean Connery V tajných šišlách Jejího Velišenstva.

„Tak já už půjdu,“ oznámím.

„Prosím.“ Zvedne orchideje a překvapivě se postaví bez zavrávorání. „Já mám radši pichlavý růže.“

Natáhnu se po květinách.

„Doprovodím tě,“ řekne a nepouští je.

„To není nutný.“

„Trvám na tom.“ Ukáže ke dveřím.

Milton Malone tam zkoumá, jestli mu nepáchne z úst. Není to špatný chlap. Opravdu. Troy je mnohem horší, jenže ten je tak okouzlující, že by přesvědčil tučňáka, aby mu dal svůj frak.

Bože. Stýská se mi po Hafezovi.

Troy mě odvede do šatny a čeká, než si vyzvednu pléd.

„Tak.“ Ovine mi ho kolem ramen, zatímco já si přehazuju klíčky a kabelku z jedné ruky do druhé.

Přejede mi prsty po šíji a nechá je tam trochu déle, než je nezbytně nutné. A potom na kůži ucítím něco dalšího, něco hebkého a vlahého.

Obrátím se a připlácnu si na šíji dlaň.

„Tys mě…?“

„Je mi to líto. Moje rty asi…“ Ukáže na svoje ústa a potom na můj krk.

„Tobě to ale líto vůbec není!“

„Ne, není.“ Zazubí se. Jeho úsměv je úplně nakřivo.

„Jseš opilej.“ Pořád mě ještě svrbí kůže.

„Přiznávám, Vaše Ctihodnosti.“ Zvedne ruku.

„Hej, Shaydo. Ty už jedeš?“ Milton Malone nás dohonil.

„Ano. Dobrou noc, Miltone.“

„Jo. Dobrou, Miltone.“ Troy vezme z pultíku mentolku a nabídne mu ji.

„Dál už to zvládnu, Troyi,“ řeknu.

„Jak chceš.“ Podá mi vázu a podrží mi dveře.

Vyjdu z budovy, vděčná za chladnější vzduch. Následuje mě ven.

„Řekla jsem, že to už zvládnu.“ Zabodnu do něj nakvašený pohled.

„Jen si jdu zakouřit,“ odvětí a ukáže mi krabičku cigaret. Zakoužit. Obrátím oči v sloup.

Přejdu parkoviště a cítím přitom na sobě jeho pohled. Vydechnu si teprve, když se posadím do auta. Doufám, že ho neuvidím dalších dvanáct let. Třeba tou dobou už bude mít zažloutlé zuby od tabáku. A z uší mu budou trčet husté chomáče chlupů. A, prosím, Bože, ať má pivní pupek. Ano, pivní pupek by mi docela vyhovoval.

Projedu kolem východu a zahlédnu rudý záblesk jeho cigarety. Jeho temná silueta mě sleduje ze schodů, zatímco moje zadní světla mizí do noci.

2. Listopad

19. června 1995

NEŽ DOJEDU K MÁMÁN, už je po půlnoci.

„Tvrdě spí,“ poznamená, když se jdeme podívat na děti.

Pohladím je po vlasech. Voní nevinností, důvěrou a nadýchanými plyšovými zvířátky.

„Proč tu prostě nezůstaneš přes noc?“ zeptá se Mámán. Pomyšlení na spánek vedle mojí matky, namáčknutá pod pevně zastlanou květovanou přikrývkou, mě naplňuje hrůzou.

„Vyzvednu je ráno. Myslíš, že je zvládneš nachystat do školy?“

Mámán pokrčí rameny. Ona nikdy nepatřila k lidem, kteří by si lámali hlavu s detaily. Všechno nakonec dobře dopadne a lidé udělají, co po nich chce ona. Včetně Baby. Dokud se s ním nerozvedla.

„Já to tady nemusím snášet,“ oznámila rok potom, co se odstěhovali z Teheránu.

Samozřejmě spoléhala na Hosseina. On s ní přece zůstane, on se o ni postará.

Mámán mi nalije šálek kávy a i v natáčkách a županu až ke kotníkům působí vznešeně. Váza s orchidejemi stojí bez povšimnutí na lince. Stejně se hodí víc k Mámán než ke mně. Já si vedle ní připadám jako listopad, nudná a vybledlá.

Mlčky vedle sebe sedíme, zatímco velké stojací hodiny odtikávají vteřiny. Lustr nad stolem nás zalévá žlutým světlem. Zbytek domu povrzává v unavené temnotě.

„Měla by sis najít milence,“ řekne Mámán, zatímco vystřihává z časopisu kupon. „Nepotřebuješ kuřecí? Je ve slevě.“

Zakuckám se. „Cože?“

Poklepe na ten kus papíru. „Kuře. Vykostěné, bez kůže.“

„To jsem nemyslela.“

„To s tím milencem? No proč ne?“ Odloží nůžky a podívá se na mě. „Oni nám to dělají pořád. Každý mužský, jakýho jsem kdy znala. Můj otec, tvůj otec, tvůj bratr.“

„A podívej, jak to dopadlo.“ Odsunu se od stolu. „Hafez není jako oni.“

„A ty si myslíš, že to tě ochrání?“ Zahořklý smích ženy s vráskami zklamání ve tváři. „Tvůj otec a já, my jsme mezi sebou něco měli, víš. Hořeli jsme tak jasně, až nám hvězdy záviděly. Ale třeba víš něco, co já nevěděla. Třeba když si nedovolíš vzplanout, nikdy nevyhoříš.“

„Já jsem přece neměla na výběr, nebo jo, Mámán?“

„No, teď na výběr máš.“

Vím, že to říká jen proto, že si myslí, že to nikdy neudělám. Pokouší se tak ze sebe setřást aspoň část výčitek za to, jak mě využila, abych rodině zajistila přesun, aby mohla opustit život, který už dál neunesla. Kdybych se neprovdala za Hafeze, pořád bychom byli v Íránu. Ale ona to přece neudělala sama. Já jsem ji v tom podporovala. Tolik jsem toho před ní tajila. K čemu se dělit o temná, ošklivá tajemství, která by měla zůstat v minulosti?

„Mám přesně to, co chci, Mámán. Jsem s Hafezem šťastná.“

„Hm. Jasně, že s ním jsi šťastná. Ty bys byla šťastná prakticky s kýmkoli. Tys nikdy nevěřila, že by ti kdokoli byl něco dlužný.“

Unaveně si povzdechnu. „Co po mně chceš, Mámán?“

„Nic.“ Vrátí se ke kuponům. „Nic po tobě nechci.“

Zadívám se přes holý povrch dřevěného stolu na svou stárnoucí matku. Má pravdu. Nikdy po mně nic nechtěla. Po mně ne. Pokaždé, když si chůva vzala den volna, vypadala překvapeně, jako by zapomněla, že tam jsem.

„No,“ postavím se. „Nikoho jiného než mě nemáš.“ Dojdu ke dřezu a začnu po sobě umývat šálek. Vodě trvá jen pár vteřin, než přejde z mrazivě chladné k nesnesitelně horké.

„Nemůžeš to prostě nechat být?“ Mámán popadne houbičku a odstrčí mě z cesty. „Dohání mě to k šílenství. Nemůžeš si ani dát kafe, aniž bys po sobě hned neuklidila.“ Potlačím důvěrně známé píchnutí a otřu si ruce. „Díky, že sis k sobě na víkend vzala děti.“

„Počkej.“ Podá mi žlutou obálku, která byla přichycená na lednici magnety ve tvaru růžových sedmikrásek.

„Tohle pro tebe vyrobily.“

Uvnitř je list linkovaného papíru přeložený napůl, aby vypadal jako přání.

Stojí na něm Všechno nejlepší, mami! Čtyři hůlkovité postavičky s obřími hlavami se drží za ruce před křivým domkem. Stojí na zelených hrotech trávy pod žlutým voskovkovým sluncem.

Máme tě rádi. Natashino pečlivé písmo, to, které si vyhrazuje na důležité projekty, se vine po obloze.

„Co to je?“ zeptá se Mámán.

„Nic.“ Usměju se a složím navoskovaný papír zpátky do obálky. „Volal Hafez?“

„Ne. Čekalas, že zavolá?“

„Myslela jsem, že možná… to je jedno.“

Hafez nikdy nebyl ten typ člověka, co by si pamatoval narozeniny nebo výročí.

Zamířím ke dveřím. „Uvidíme se ráno.“

„Přijď brzo,“ řekne. „Chci, abys zavolala Hosseinovi.“ Mému bratrovi, jejímu benjamínkovi.

Jsem jako sekretářka mezi dvěma celebritami.

***

„HOSSEINE, MÁMÁN S TEBOU chce mluvit.“ Tak to vypadá pokaždé.

Vždycky cítím, jak ke mně prosakuje jeho utrpení, představuju si, jak se napřimuje v ramenou a připravuje se tak na nával provinilosti, kterým ho máma zahltí.

Mámán mu vybrala tu nejkrásnější nevěstu, teheránskou květinku.

„Dej mi hodně vnoučat,“ řekla.

Ale špatně to dopadlo. Hossein se zamiloval do někoho, do koho neměl. Odešel od ženy, rozloučil se a přestěhoval do Montrealu. Teď má tři děti. Před pěti lety nám poslal fotku svého nejstaršího. Jsme pro něj jako stíny z minulého života.

„Mámán, on tě má rád,“ říkám v těch chvílích, kdy se jí láme srdce.

„K čemu je láska, když ji nedáváš najevo?“

3. Dej mi pusu

21. června 1995

„TROY HEATHGATE, LINKA 3.“ Susan mě přepojí.

Dívám se na blikající červené světýlko. Nezvedej to. Nezvedej to. Nezvedej to.

„Shayda Hijazi, dobrý den,“ řeknu svým nejprofesionálnějším hlasem.

„Shaydóóó.“ Tak rozvláčný, tak chraplavý, tak „zrovna jsem se probudil“, že jsem ho skoro viděla v posteli. „Sháním prostory. Koupě nebo pronájem. Někde v centru. Chtěl bych, abys mi je pomohla najít.“

„Promiň, Troyi.“ Přitlačím na propisku. „Teď zrovna nepřijímám nový klienty.“

Dlouhé mlčení.

„Tak abych si to ujasnil…“ Hlas má najednou chladný jako ocel. „Ty se mnou odmítáš spolupracovat?“

„Já…no…“ Obtáčím si šňůru od telefonu kolem prstů a přeju si, abych sluchátko mohla zaškrtit.

„Aha.“

Spojení se přeruší.

Přestanu sluchátko křečovitě svírat.

Bylo to snadné. Znovu se zadívám na telefon. Až moc snadné.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Postavy:

1. Tady jsme

2. Listopad

3. Dej mi pusu