Jitka Ludvíková

Sedmnáctka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jitka Ludvíková, 2019

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8771-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8772-7 (mobi)

1

Policejní auto zastavilo před nově zrekonstruovaným činžovním domem se žlutou fasádou, jejíž roh hyzdila červená cedule s nápisem Anglická ulice. Pavel Matouš vystoupil z auta a v břiše ho zašimral nepříjemný pocit. Déjà vu. Vyndal z kapsy krabičku cigaret a jednu cigaretu rychle vykouřil, aby ji vzápětí zašlápl do louže na chodníku. Pak stiskl velkou mosaznou kliku domovních dveří. Na mléčném skle zaznamenal vybroušenou kytici lilií, ten protivný pocit tu byl zase. V tomhle domě už někdy byl.

Ale kdy?

Takové momenty má poslední dobou stále častěji. Neví, co bylo. Co dělal. Kde byl. Ale ví moc dobře, co za to může. Chlast. Měl by s tím přestat, ale to je jako chtít po hokejistovi, aby změnil směr jízdy, když jede na prázdnou bránu. Prostě to nejde. Ne teď. Teď ho potřebuje. Na druhou stranu, zas tak hrozné to s jeho pamětí není, když má dostatek času, většinou si vzpomene. Anebo taky ne.

Dnes bohužel nemá čas pátrat v paměti, na dlouhém kamenném schodišti stojí mladá žena. Oči má opuchlé. Nervózně mačká mokrý papírový kapesník. Jak dlouho tu asi čeká?

„Vy jste od Karla Vobořila?“ nepatrně udělala krok vpřed, jakmile si ho všimla.

„Pavel Matouš,“ kývl hlavou, kterou mu hned prolétla krátká definice ženy: hezká, upravená, věk kolem čtyřicítky.

„Tereza Vaňková,“ chtěla mu podat ruku, ale pak si všimla, že má na dlani nalepené zbytky bílé celulózy z kapesníku a dlaň nejprve otřela o svůj pravý bok.

„Tak vám se ztratila dcera?“ zeptal se s neobvyklou empatií a stiskl drobnou dlaň. Pokyn být mimořádně milý dostal od svého šéfa. Už teď si je jistý, že o žádný případ nejde, prostě potřebuje uklidnit jednu paničku.

„Martinka. Od čtvrtka jsem ji neviděla,“ stoupala po dlouhém schodišti a on měl možnost si prohlédnout její pěkně tvarovaný zadek.

„Od čtvrtka?“ zarazil se. Šéf mu řekl, že holka od soboty není doma. Což v tomto věku není nic neobvyklého. Poslal ho sem jen kvůli nějaké známosti.

„Ve čtvrtek ráno jsem odjížděla na prodloužený víkend do lázní. Se svojí kamarádkou Zuzkou. To je přítelkyně majora Vobořila,“ řekla s náležitým důrazem na poslední slovo.

Pavel Matouš se ušklíbl. Žena však kráčela před ním, tak nic nezaregistrovala.

„Když jsem se včera večer vrátila, Martinka doma nebyla. Chtěla jsem hned volat na policii, ale manžel mě přesvědčil, ať počkám do rána.“

To dobře udělal, napadlo Matouše, včera večer by ho Vobořil ani s nasazením celého kriminálního oddělení nenašel. Včera to odpískal. Teda až potom, co mu řekla do telefonu jeho manželka. Bývalá manželka! Kurva!

Pořád si na to nemůže zvyknout! Musel jít ten zasraný telefon spláchnout do baru.

„A ráno jsem zavolala Zuzce.“

„Dobrá. Kdy naposledy byla vaše dcera doma?“ opřel se o zábradlí a zhluboka se nadechl. Ty schody ho zmáhají. V těle má určitě ještě jednu a půl promile, po tom, co včera vypil.

„V sobotu. Manžel ji viděl naposledy v sobotu odpoledne,“ vyndala z kapsy klíč a odemkla dveře, na kterých visel adventní věnec. „Pojďte dál.“

„Bydlíte ve čtvrtém patře?“ byl hypnotizován věncem. Dal by krk za to, že už ho někdy viděl. Ačkoli podobných věnců jsou k vidění na každém rohu desítky.

„Ten činžák jsem dostala v restituci. Nechali jsme si čtvrté patro kvůli výhledu, zbytek pronajímáme. A zujte se, prosím vás,“ ukázala prstem na rákosovou rohožku.

Žlutá rohožka se třemi tulipány. Jeden fialový, jeden růžový a jeden modrý.

To divné složení už někdy viděl.

Když skopl semišové polobotky a levý palec vyčuhující z děravé ponožky se dotkl hrubého rákosu, uslyšel v hlavě rozchechtaný hlas: „Zuj se, máma nesnáší, když jí někdo leze do bytu v botách. Má takovou tu nemoc. Sakra, jak se jí jen říká? No, ty magoři, co pořád uklízí. Ale to je fuk. Hlavně se zuj. Jinak bude mít zase kecy.“

Pavel Matouš se otřásl. Fakt by měl s tím chlastem přestat.

„Je vám dobře?“ všimla si jeho zavrávorání.

„V pohodě,“ usmál se a vešel do bytu. Neznámý smích mu stále šuměl v uších. Byt velmi jemně voněl a několika prosklenými dveřmi do chodby vnikalo denní světlo. Tereza Vaňková ho vedla dlouhou chodbou přímo do jídelny. Velká moderní jídelna propojená s kuchyní mu nic neříkala. To ho uklidnilo.

„Nedáte si kávu?“ zeptala se tak běžně, jako by přišel na zdvořilostní návštěvu, ne pátrat po její dceři. Opírala se o lesklou bílou kuchyň, která by se do jeho garsonky stěží vešla, a pokoušela se o úsměv. Koutky úst jí ale těkaly dolů a on pochopil, že roli dokonalé hostitelky pouze chabě hraje.

„Rád,“ letmo se dotkl její paže, aby ji povzbudil a posadil se k jídelnímu stolu z masivu. Kéž by měl tak velkou alespoň postel.

„Cukr? Mléko?“ zapnula kávovar a ze skříně vyndala středně velký hrnek a tác.

„Černou,“ podíval se z okna. Výhled tu byl nádherný. Ale kvůli výhledu nepřišel, je třeba začít: „Stalo se už někdy, že vaše dcera zmizela z domu?“

„Ještě nikdy to neudělala. Jsme slušná rodina…,“ zarazila se a prstem setřela malou černou kapku, která vystříkla z kávovaru na desku z šedého mramoru.

„Nemohla se domluvit s kamarádkou a přespat u ní?“ nabízel nejběžnější možnosti.

„Proč by to dělala? Chci říct, proč by mi o tom neřekla? Nic jsem jí nezakazovala,“ postavila před detektiva podnos s kávou a vrátila se do kuchyně, aby přeleštila mramorovou desku v těch místech, kam prve dopadla kapička z kávovaru.

„Volala jste jejím kamarádkám?“ sledoval, jak zuřivě drhne nejenom místo, které potřísnila káva, ale celou pracovní desku. Měla by vidět tu u něj doma. Špinavý talíř, skořápky od vajec, rozlité mléko, prázdná láhev od oleje a jedna poškrábaná pánev – většinu času špinavá. Plechovka od olejovek naplněná vajgly.

„Samozřejmě. Dnes ráno jsem všechny kamarádky obvolala,“ uklidila čisticí prostředek a houbičku pod dřez a ze šuplíku vyndala sešit.

„Nemá vaše dcera přítele?“ vzpomněl si, že Vobořil říkal něco o citlivém věku.

Tereza Vaňková zavrtěla hlavou. „Ne, to bych určitě věděla.“ Posadila se ke stolu naproti němu. Nyní si mohl prohlédnout ty nejjemnější rysy jejího krásného obličeje. A především z nich číst.

Matky neví všechno. I když je pravda, že toho hodně vycítí, alespoň ta jeho. Taky poznala, že se u nich doma něco děje ještě předtím, než jeho manželka podala žádost o rozvod.

„Nějaké problémy?“ Opět zavrtěla hlavou.

„Doma? Ve škole?“

„Už jsem vám říkala, že jsme slušná rodina.“

Něco podobného říkal i jeho šéf. A taky aby našlapoval opatrně. Otec téhle paničky je prý velký zvíře. Radní nebo tak něco. To poslední, co by teď potřeboval, šlápnout někomu na kuří oko.

„Netrápilo ji něco?“

„Neměla žádné starosti. Měla všechno. Moje Martinka je šťastné dítě.“

„Dobrá, tak se na to podíváme,“ srkl si horké kávy.

„Dceru jste viděla naposledy ve čtvrtek ráno. Poté jste odjela do lázní.“

„Přesně tak. Od té doby jsem o ní neměla žádné zprávy.“

„Nevolaly jste si?“ I jemu matka volá každý den, a to už je dospělý chlap. Přesto se mu ještě nepodařilo jí vysvětlit, že by den zvládl i bez jejích telefonátů.

„Asi šestkrát. Pak se mi už neozvala.“

„Kdy jste s ní mluvila naposledy?“

„V sobotu večer. Asi kolem sedmé. Byl to takový divný telefonát.“

Matouš povytáhl obočí.

„Možná je to jenom pocit,“ pokrčila rameny. Modrý svetr jí sklouzl o něco níž a odhalil mateřské znaménko. Ihned jej vrátila na své místo.

„Co přesně řekla?“

„Mami.“

„Mami?“

„Ano. Nic víc. Pak to vypadlo.“

„Zkoušela jste jí volat zpátky?“

„Samozřejmě, ale byla nedostupná. Tehdy mě to nenapadlo, ale teď, když nad tím přemýšlím, přišlo mi, že zněla divně, možná vyděšeně.“

„Skutečně nic víc neřekla?“

„Ne, jen: Mami,“ v očích se jí zaleskly slzy, ale nerozbrečela se.

„Zkoušela jste jí potom ještě zavolat? Třeba včera?“

„Včera,“ zatvářila se zahanbeně, „včera ne. Tedy až večer, když jsme se se Zuzkou vrátily z lázní.“

„Podle všeho jste tedy byla poslední, kdo s ní mluvil.“ Tereza Vaňková se lehce začala třást. I když se sebevíc snažila, najednou se rozbrečela: „Myslela jsem si, že má jenom vybitý mobil, vůbec mě nenapadlo, že potřebuje pomoc. Přitom zněla smutně, jako by volala o pomoc.“

To může a nemusí být. Mozek je mrcha a umí si s námi nehezky hrát, to zná Pavel Matouš dobře z vlastní zkušenosti.

„A váš manžel? Kdy ten ji viděl naposledy?“

„Manžel říkal, že nemám plašit, ale,“ vysmrkala se.

„Vy to určitě chápete. Máte děti?“ upřela na něj velké modré oči.

Pavel Matouš přikývl.

„Pak si to dovedete představit. Je hrozné nevědět, jak se vaše dítě má. Třeba dvacet čtyři hodin.“

Detektiv přikývl. Ten pocit beznaděje zná moc dobře.

„Ptal jsem se vás, kdy ji váš manžel viděl naposledy?“

„Prý kolem čtvrté.“

„Sobota, čtvrtá,“ zopakoval. „Mohl bych s ním mluvit?“

„S manželem?“ zarazila se a pak chladně dodala: „Je v práci.“

Zvláštní, pomyslel si detektiv. Manželka šílí a manžel je v práci. Ale jinak je to slušná rodina.

„Má toho hodně,“ dodala omluvně, „ale dám vám na něj číslo.“

„Dobrá a můžu se podívat do pokoje vaší dcery?“ vyndal ze šálku lžičku a pohodil ji na jídelní stůl, jak je jeho zvykem.

„Jistě,“ nervózně vrátila lžičku na podšálek a natáhla se pro ubrousek, aby setřela stopy kávy z dubového masivu. „Ještě počkejte,“ otevřela sešit, který prve vyndala z šuplíku. Úhledné, čitelné písmo evokující učitelku prvňáčků. „Tady jsem vám sepsala všechny její kamarádky, na jednu bohužel číslo nemám, ale napsala jsem vám číslo na její matku. Taky tam máte číslo a adresu školy, sportovního klubu, lékaře, zubaře a tak.“

Pavel Matouš byl potěšený. Ušetřila mu spoustu práce. „Máte fotku?“

„Počkejte, najdu vám nějakou hezkou.“

„Stačí aktuální.“

„Hned něco najdu,“ Tereza se zvedla.

„Já se zatím podívám do toho pokoje. Ukážete mi cestu?“

„Na konec chodby, čtvrté dveře vlevo,“ sdělila, ale pak ho do pokoje sama dovedla.

Pavel Matouš se ocitl uprostřed pokoje pohřešované dívky. Byl to velký slunečný pokoj se čtyřmi okny, jež směřovala na jih. Modré žaluzie byly vytažené. Jasné zimní slunce, které vnikalo dovnitř, rozehrávalo hru světel s velkou disco koulí, která byla připevněná uprostřed pokoje pod velkým moderním lustrem.

Ten pohyb tisíců blikajících prasátek zašimral Pavla Matouše v břiše.

Psací stůl, tak dokonale uklizený, až se z toho zvedal žaludek.

Dvě velké šatní skříně, které když otevřel, odhalily perfektně vyskládané prádlo a desítky svršků. Trochu mu to připomnělo jeho manželku a hned se cítil o něco hůř.

Takovou buzeraci kvůli rozházeným ponožkám nezažil ani na vojně.

V rohu místnosti stála široká postel s modrými nebesy. Zoufalý kýč.

Detektivovi se zatočila hlava. Ten zkurvený chlast! Zakymácel se a upadl na postel. Na chvíli zavřel oči. Potřebuje si odpočinout. Vypnout. Zapomenout. Sakra! V tom ucítil jemnou květinovou vůni, která vycházela z chlupatého přehozu. Už si byl jistý. Tohle není mámení.

V tomto pokoji již byl.

Střípky skládačky mu neurčitě zapadají do sebe. Ti plyšoví medvědi vyskládaní v čele postele, ta lampička se stínítkem z peříček, malá šperkovnice z mušlí na nočním stolku.

Krev mu tepala až v hlavě. V hrdle mu vyschlo.

„Našla jsem ji,“ stála nad ním Tereza a podávala mu fotku. Bylo jasné, že jí vadí, že detektiv sedí na posteli její dcery, ale nekomentovala to.

„To je vaše dcera?!“ upřel oči na drobnou modrookou holku s dlouhými blond vlasy, která se na něj usmívala z fotografie.

„Ano. To je Martinka.“

Nebylo pochyb. V této ulici, v tomto domě, v tomto pokoji již byl.

Martinka Vaňková. Konečně se dozvěděl, jak se jmenuje ta dívka, se kterou strávil páteční noc.

„Bude vám ta fotka stačit?“

Strčil fotku do kapsy a neodpověděl. Namísto toho se zeptal: „Píše si vaše dcera deník?“

2

Pavel Matouš nastoupil do služebního vozu a otevřel sešit s kontakty, který mu dala Tereza Vaňková. Seznam jmen mu nic neříkal. Což je dobře. On nezná je. A oni snad neznají jeho. Jaká je pravděpodobnost, že by komukoli z nich Martina o něm cokoli řekla. Pátrání musí vést, jako by do jejího osudu nikdy nezasáhl. Všechno musí ututlat. Už toho posral dost.

Ze seznamu se nejprve rozhodl kontaktovat otce. Vizitku s telefonním číslem Františka Vaňka mu přicvakla Tereza sešívačkou na přední stranu sešitu, zrovna jako svoji vlastní.

František Vaněk přijal hovor už po prvním zazvonění. Evidentně čekal, až mu někdo od policie zavolá. V pozadí za ním hrála hudba, kterou ihned ztlumil. Zněl lehce nervózně. Souhlasil se schůzkou a navrhl setkání za pět minut před restaurací Crocodile na druhém rohu ulice.

Pět minut se protáhlo na patnáct a Pavel Matouš vykouřil dost cigaret na to, aby jimi posel chodník před restaurací. Od té doby, co zakázali kouřit v restauracích, kouří mnohem intenzivněji. Renata by řekla, že hulí jak fabrika, on by jí řekl, že to je jeho věc a ona by kontrovala, že od té doby, co se jim narodila dcera, už ne. Pak by se do krve pohádali, protože i Renata před těhotenstvím kouřila a ví moc dobře, jak silná je to láska. Ona by ho pak poslala do háje se slovy, že malou nesmí ani pochovat, dokud se nepřevlékne a tu smradlavou držku si nevypláchne ústní vodou.

Měl by Renatě zavolat a ještě s ní promluvit. To, co mu včera řekla, nemůže myslet vážně. Vlastně může, vždyť je to Renata. Do prdele! Kdyby mu aspoň tak nechyběla!

Do ulice se vřítilo černé nablýskané BMW a na zákazu zastavení zaskřípaly brzdy.

Nebylo pochyb, že za volantem sedí někdo ze slušné rodiny.

Ale co, Pavel Matouš u dopraváků nedělá. A ten pocit být alespoň pánem svého vozu moc dobře zná. Pokaždé, když vezl Renatu, utrousila, ať zase nejede jako hovado, což ho jen přimělo k tomu, aby jako hovado jel. Třeba to má Vaněk podobně.

František Vaněk vypnul motor a stáhl okénko. Na očích měl lehce zatmavené brýle, i když počasí tomu neodpovídalo. S cigaretou mezi rty zahuhlal: „Sorry, zácpa.“ Pak vystoupil z vozu a pyšně jej obešel. Nevědomky klepl rukou do kapoty, přesně tím stylem, kterým se říká: jsem třída. Kývl na detektiva a nabídl mu cigaretu a sám si zapálil další, aniž by předchozí dokouřil. „Tak jak?“ rozhodl se, že to bude on, kdo bude řídit tenhle rozhovor. Předchozí nejistota byla pryč.

„Mám na vás pár otázek,“ ušklíbl se Matouš. Tuhle hranou suverenitu moc dobře zná, ale rozhodl se nechat Vaňka hrát, zatímco si ho řadil do škatulky: snob, dobře upravený, nevýrazný světlý typ s modrýma očima a dobře udělaným melírem. Výška tak metr sedmdesát.

Možná v jeho letech, ale spíš o něco málo starší. Shrnuto: zakomplexovaný prcek, který si musí svoje postavení dokazovat všemožnými hračičkami.

Přesný opak Pavla Matouše. Už na vojně mu říkali bidlo, a to zdaleka ještě metr devadesát neměl. Vyrostl až po ní, když se rozhodl vystudovat práva – bohužel vydržel jen do bakaláře. Což mu Renata vyčítala tak dvakrát do týdne.

„Tak půjdeme dovnitř,“ vyndal z dlouhého vlněného pláště svazek klíčů a odemkl restauraci. „Výhodou vlastníka restaurace je, že si může dát cigáro uvnitř.“ Pokynul seladonsky Matoušovi, aby vešel první.

Těch výhod bude víc, pomyslel si detektiv a vstoupil do vyhřáté restaurace s kosmopolitním duchem. Renata má tyhle řetězce snobsky zařízených podniků poměrně ráda. Kdysi, když ještě nebyli manželé, celkem často do podobných restaurací chodili na večeři. Jo, jenže to ji ještě neměl jistou a bylo mu jedno, že za večer zaplatí přes dva tisíce. To se ještě musel snažit.

„Říkal jsem Tereze, ať nevyšiluje, holky v tomhle věku jsou – však víte, ale Tereza si nedala říct a zburcovala celé kriminální oddělení. Tak sorry, dělejte svou práci,“ pokynul na barovou stoličku a sám si stoupl za barový pult. „Tak co si nalejeme?“

Pavel Matouš ukázal na karibský rum. Poslední dobou si ho oblíbil.

„Já si myslím, že se Martina vrátí. Je někde u kamarádky nebo tak,“ postavil před detektiva velkého panáka a sám si nalil brandy. „Je to citlivý věk. Tak jak to vidíte vy?“

„Zřejmě jste byl poslední, kdo ji viděl,“ dokouřil a vyndal z kapsy pomačkanou krabičku Marlborek. Cigareta značky, kterou mu nabídl Vaněk a kterou běžně nekouří, mu nijak zvlášť nechutnala.

„No a?“ Vaněk otočil skleničku.

„Vás to moc nebere, co?“ zapálil si.

„Nejsem hysterka jako moje žena. Holka se vrátí, tak proč kvůli tomu dělat rozruch.“

Jo, nechat to v klidu spát, nic víc bych si nepřál, pomyslel si Pavel Matouš. Ale když mám pátrat, nedá se nic dělat. Pátrám.

„V kolik to bylo hodin?“

„V kolik jsem ji viděl? Přesně vám to neřeknu, ale mohly být tak čtyři, půl pátý. V pátek večer chodím do golfového klubu. V sobotu dopoledne jsem byl na tenise a domů jsem se vrátil někdy kolem čtvrté. Dlouho jsem se nezdržel. Večer jsem musel do práce.“

„Jak se vaše dcera chovala?“

František Vaněk na malou chvíli zaváhal. „No jak? Normálně.“

„Nebyla smutná, rozrušená?“

„Ne. Proč?“

Pavel Matouš si ji vybavoval jinak. Moc toho nebylo, na co si pamatoval, ale přesto – klidná se mu určitě nezdála.

„Mluvili jste spolu?“

„Zběžně.“ Natáhl se po láhvi s obrázkem piráta.

„Dáte si ještě?“

Pavel Matouš kývl. Pít potřebuje. „O čem jste mluvili?“

V očích Františka Vaňka se objevilo nepatrné zděšení.

„Znáte holky. Žvaní a žvaní a člověk ani neví, co chtěly říct.“

„Jasně, ale něco si pamatujete.“

„Víte, já jsem si vypěstoval takovou krásnou vlastnost: vypnout. Když na mě spustí, ať Tereza nebo Martina, prostě vypnu. Recept na ideální rodinu – doporučuji.“ Možná má pravdu, kdybych vypnul, nebyl bych teď rozvedený. Jo, ale s Renatou to jinak nešlo, hádat jsme se museli kvůli všemu. Žádná ženská mě nikdy nedovedla tak nasrat jako ona. Jo, a žádnou jsem nikdy tak nechtěl.

Do prdele! Takhle to posrat!

„Fajn. Vypnul jste. To beru. Ale co říkala? Nemluvila o někom? Nechystala se někam? Nevolal jí někdo? Nestěžovala si na někoho? Nepohádala se s někým?“

Otec pohřešované jen zamítavě vrtěl hlavou.

„Co měla na sobě?“ Fotr, který má outfit jak módní guru, určitě bude vědět, co měla jeho dcera na sobě.

„Nevím. Možná džíny a triko.“

„Jaké triko?“

„Netuším. Asi nějaké značkové,“ zadíval se na detektivovo seprané pomačkané triko, které vykukovalo z rozepnuté bundy, jež s ním sdílí každou zimu od té doby, co mu ji Renata koupila ve výprodeji.

Jasně, ve vaší slušné famílii nic jiného než značkové hadry nenosíte! Matouš pochopil, že tenhle týpek patří do jiné kasty než on a nechal to tak být. On má svou starou bundu s propálenou kapsou rád.

„Co měla na sobě, to vám řekne přesně moje žena. Má naprostý přehled, co kde je. Asi jste si všiml, že je trochu ujetá na pořádek,“ kysele se usmál. „Má to tak spousta žen.“

Jasně. Renata taky báječně prudila, když futroval v posteli brambůrky nebo kyselé okurky, nebo když si čas od času postavil na noční stolek lahváče (a to jen když odjela na víkend k rodičům). Dokonce prudila, i když jí udělal radost a vyčistil si držku od cigaret, jak říkala, protože zapatlal celé umyvadlo pastou.

„Má vaše dcera přítele?“

„Na to je sakra ještě dost mladá, ne? Je jí teprve sedmnáct!“

Nechtěl by, aby ho tenhle otec načapal s jeho dcerou v posteli.

„Možná si psala deník?“

„Pochybuju, to tak za našich mladejch let si holky psávaly deníky, ale teď se zajímají o chatování na facebooku. Vy asi nemáte děti, detektive, co? Dneska se nekupujou jenom hadříky, ale iPhony, tablety a notebooky.“

Nestál o přednášku. „Znáte její kamarádky?“

„Nijak zvlášť. Občas se u nás nějaká mihne. Ale jak říkám: vypnout – záruka spokojeného života.“

„Co ve škole?“

„Popravdě, o školní výsledky se zajímá spíš Tereza. Já tu školu jen platím.“

„Neměla Martina problémy s docházkou?“

„Ne, Martina je šprt. Ale po mně to nemá,“ mrkl.

„Nevšiml jste si nějaké změny chování v poslední době? Noví kamarádi? Zájmy?“

František Vaněk zavrtěl hlavou. „I když – ne, o nic nejde.“

„Jen to řekněte. Cokoli může hrát roli,“ na prsou pocítil neklid.

„Trochu se nepohodla se svojí kamarádkou.“ Detektiv pocítil lehkou úlevu: „O co šlo?“

„Netuším.“

„A jméno kamarádky mi povíte?“

Zavrtěl hlavou: „Vůbec nevím, o co šlo. Ale znáte to, holky jsou každou chvíli v sobě. Třeba šlo o nějakého kluka.“

„Říkal jste, že přítele neměla?“

„Neměla, ale kluci se jí pochopitelně líbí.“

„Jak je to dlouho, co k tomu konfliktu došlo?“

„Možná pár týdnů. Jak jsem říkal, o nic nešlo. Pokud je to všechno, budu muset makat,“ odšoupl skleničky ke dřezu.

„Prozatím jo. Když vás něco napadne, zavolejte,“ vyndal z kapsy vizitku a položil ji na barový pult. Těsně u dveří se zastavil: „A vy osobně, nemáte nějaké nepřátele?“

„Myslíte, že by…?“ nepřirozeně se zasmál a modré oči zalil sotva patrný neklid.

„Mám dojem, že těch restaurací máte jen po Praze osm.“

„Devět. Před měsícem jsme na Smíchově otevřeli další.“

„To už je důvod, proč by vaše dcera mohla zmizet.“

„Nesmysl. Kšefty jsou čistý.“

Pavel Matouš pokrčil rameny. „Jo, ale prachů máte dost.“

„To teda mám,“ ušklíbl se.

„Tak kdyby se vám někdo ozval, hned mi zavolejte.“

„Věřím, že vám dřív zavolám, že se holka vrátila,“ odpověděl zcela přirozeně.

Tím bych si tak jistý nebyl, pomyslel si detektiv, zvedl ruku na pozdrav a opustil vyhlášenou čtyřhvězdičkovou restauraci řetězce Crocodile.

3

Na zdi visel kalendář Pirelli. Kočkou měsíce listopad byla snědá brazilská modelka. Nic extra. Tedy, modelka nebyla nic extra, ale aranžmá fotky bylo úžasné. Kulatý ženský zadek vyšpulený do objektivu, v pozadí Formule 1. Ostré linie, efektní hra světla a stínů. Mistrovské dílo.

Kdyby chtěl, byl by stejně dobrý. Možná lepší. Jo, ale to by za sebou musel mít prachy. Hromadu prachů. Ale má hovno. Je třicátého a on potřebuje prachy. A taky kokain. Otevřel si plechovku piva a zapnul počítač. Na jeden kabel připojil foťák a začal stahovat fotky. Na monitoru blikaly obrázky nahého ženského těla. Popotáhl a prsty si přejel zarudlý, mokrý nos. Ruce si utřel do kalhot.

V místnosti bylo šero. Jen v rohu nad postelí svítila malá lampička. Měl to tak radši. Ostré světlo ho řezalo do očí. Navíc v téhle díře není nic, co by stálo za nasvícení. Jen postel, starý stůl, jedna skříň a rozvrzaný gauč. Ale to nevadí, podstatné je, že je tu klid. Nikomu tu nevadí a nikdo mu do ničeho nekecá. Nikdo se neptá, co tu dělá, ani co fotí ve svém ateliéru, který má v druhé místnosti. Kdysi tu byla pionýrská klubovna, ale ty časy jsou pryč. Teď je z toho místnost na přespání a celkem slušně vybavený ateliér.

Jo, sklep je perfektní zašívárna a nestojí moc.

Když se fotky konečně stáhly, odpojil foťák a začal je prohlížet. Jsou lepší než minule! Mít tak prachy a známý, mohl by fotit ten zasraný Pirelli, vztekle mrskl prázdnou plechovku na zeď, kde v oprýskané šedé výmalbě přibyla další díra. A další cákanec piva.

Ne! Už to dál nevydrží! Natáhl se po baťohu a vyndal z něj pytlík s bílým práškem. Odsunul rozpité láhve od coca-coly a na umatlané cédéčko vysypal obsah pytlíku. Z kapsy vyndal kreditku. Je zablokovaná, ale na tohle je skvělá! Rychlými pohyby rozdělil prášek na úhledné hromádky a přiložil nos k cédéčku. Levou rukou setřel kapku, která visela na nose. Nadechl se a s úlevou nasál první hromádku.

Jo! Tohle potřeboval!

Vrátil se k photoshopu a pohrával si s fotkami.

Jsou kurva dobré! Možná by je mohl prodat i jinde. Proč na tom netrhnout balík. Je spousta úchylů, který to ocení, a on prachy potřebuje.

Jo! Takhle to udělá! Už se rozhodl.

Nic není problém. Vůbec nic. Stačí mít dost koksu na šňupání a je to v klídku.

Proč mít jednoho klienta, když jich může mít víc? Tělem se mu rozlévala euforie, o které věděl, že dlouho nevydrží. Ale proč to řešit. Proč? Teď je mu nádherně.

A jestli to neposere, a o to se postará, aby to neposral, prachy budou. Budou. Jen musí ještě chvilku počkat. Pak bude mít velký balík prachů. Bude na koks a na cokoli jiného.

Lehl si na starou válendu, kterou měl v rohu ateliéru, a promýšlel, jak s tím naloží.

Občas se chechtal, protože to, co vymyslel, mu přišlo kurva dobrý. Pak se od dveří ozvala rána. Kopanec. A pak ještě jeden.

„Kevine! Sakra, Kevine! Otevři ty dveře, vím, že tam jsi!“

„Do prdele!“ zaklel potichu a posadil se na postel.

Hned poznal ten chraplavý hlas. Jasně, je třicátého.

„Neser a otevři! Vím, že tam seš zašitej!“

„Hned, vole!“ procedil skrz zuby. Teď nezdrhne. Nemá kam. Těmi sklepními okny to už zkoušel. Jsou moc úzká a vysoko. A to, že Bongo umí prokopnout dveře, to už taky zažil. „Seru, tak počkej!“ schoval zbytek koksu zpátky do batohu. Pak došel na záchod a spláchl.

Dotyk boty opět rozechvěl staré dřevěné dveře.

„Jo, už jdu. Si nikdy nesral, nebo co?!“ otočil klíčem v zámku.

Vysoký chlap s pivním pupkem schovaném v šedé bundě mu zaryl prsty pravé ruky do krkavice. Byly jen čtyři, jeden chyběl, přesto měly pořádný stisk.

„Pusť mě, ty vole!“ zapištěl Kevin a oběma rukama se snažil uvolnit jeho stisk. Byl bez šance.

Protivník si vychutnával jeho vyděšené modré oči. Když byl spokojený, tlak prstů povolil. Ale přesunul je na zátylek.

„Naval prachy a nic se ti nestane,“ přimáčkl ho k sobě na rameno. Byl o hlavu větší než Kevin a o generaci starší.

„Kdybych měl, vole, platím. Ale nemám,“ zatvářil se nevině.

„Ten sladkej kukuč si nech pro fízly, já chci svoje prachy,“ bouchl ho levou pěstí do hrudi, až se zapotácel a upadl na postel.

„Budou. Klídek,“ byl rád, že už necítí pach česneku, který čpěl Bongovi z úst.

„Tos říkal už patnáctýho, tak mě neser!“ prohlížel si sklepní špeluňku, o které Kevin tvrdil, že je to umělecké doupě. „Nebo chceš, abych ti ten ateliér vylepšil?“

„To by bylo super, novou fasádu by kurva potřeboval,“ uchechtl se Kevin. Dávka koksu ho dostala zpátky do povznesené nálady. Téměř necítil tu bolest na hrudi.

„Tak si dej majzla, ať to nevezmu i s tím tvým ksichtem,“ zajel mu rukou do blonďaté kštice a vlepil mu pohlavek. Pořádnou ťafku.

„Klídek. Prachy budou,“ vycedil Kevin s přehnaným důrazem a sebejistě si rovnal svoji patku, na kterou byl náležitě hrdý – aby ne, trvalo dost dlouho, než mu narostla.

„Kdy?“ sedl si ke Kevinovi na postel a prohrabával noční stolek.

„Za týden. Možná dřív.“

„Tak na to ti neskočím. Nemáš. Vezmu si něco jinýho,“ rozhlížel se, co by si tak odnesl. „Co třeba ten foťák,“ rozhlížel se kolem stolu.

Kevin vyskočil z postele a zařval: „Na ten kurva nešahej!“

„Máš snad něco lepšího?“ pohrával si s krytkou objektivu.

„Ten foťák nech tam, kde je!“ zaječel, ale neodvažoval se k Bongovi přiblížit.

„Tak naval prachy,“ strkal drahou zrcadlovku pod bundu, „a tu fešandu vrátím do toho brtníku zpátky.“

„Ten potřebuju! Bongo! Kurva! Mysli, ty vole, jsem přece fotograf!“

„Tak až vysolíš prachy, můžeme si promluvit o foťáku. Fotografe!“

„Neblbni, vole. Prachy budou. Podívej,“ dotkl se myši od počítače a oživil monitor. Na obrazovce se objevila série nejnovějších snímků, které nafotil.

Bongo si prohlédl pár snímků: „Co to kurva je?“

„Tak co, za to už bude pěkná sumička, ne?“ zapnul automatické zobrazení a monitor plnila série neobvyklých aktů.

„Pěknej hnus!“

„Možná hnus, ale dobře placenej.“

„Kolik potřebuješ času?“

„Jak jsem řekl, týden bude stačit.“

„Dobře, prcku, stavím se za čtyři dny,“ vyndal z bundy zrcadlovku a hodil ji po Kevinovi.

„A nemáš něco, vole?“ zkusil to Kevin.

„Dokud nezaplatíš, nepočítej se mnou, vole!“ kolébavým krokem si to namířil ke dveřím.

„Půjč mi ještě, vole!“ zakvílel Kevin.

„Až zaplatíš. Rizikové obchody nedělám. A tobě radím, skonči s tím svinstvem.“

„S jakým svinstvem?“ Kevin pokrčil rameny.

„Tak se podívej do zrcadla. Máš podlitý oči, rozšířený zorničky a na nose zbytky koksu. Zdar, prcku,“ kopl nohou do dveří a zmizel v dlouhé zatuchlé chodbě, která vede podél několika dalších sklepů ze starého žižkovského činžáku ven.

Kevin zabouchl dveře, kterými do jeho ateliéru vnikala nakyslá pachuť nahnilých jablek, a rozchechtal se. Až bude mít prachy, Bongo se před ním bude plazit.

Jo, nesmí to posrat. Už kvůli Bongovi. Chce vidět ten jeho prasečí ksicht s malým černým knírkem, jak škemrá, aby byli zase kámoši.

Ale to ne! Už nikdy nebudou kámoši! To je dávno pryč! Teď bude pravidla určovat on. Kevin.

Sedl si k počítači a rozhodl se koncentrovat na práci. Procházel jednu fotku po druhé a ve photoshopu je mírně upravoval. Někde něco ubral, přibarvil, ostřihnul. U těchto fotek nejde o kvalitu, ale o obsah. Klientovi by to tak stačilo, ale Kevin dodává to nejlepší zboží. Jemu nejde o obsah, jemu jde o umělecké provedení.

Stejné je to i s jeho tetováním, které mu zdobí už skoro celou horní polovinu těla.

Když si udělal první kérku, to bylo ještě před jeho odchodem z domova, v době, kdy chodil na střední a život s pošahanejma rodičema ho začal štvát, byl to symbol. Tehdy se rozhodl pro hlavu vlka. Vlka samotáře. Silné dravé zvíře. Ale jemu nešlo jen o ten symbol, šlo mu o umělecké provedení, proto si udělal vlastní návrh a kolem vlčího krku přibyl náhrdelník z lidských lebek.

Od té doby má tělo poseté kérkama, mnohé inspirované jeho vlastními fotografiemi.

Ale tenhle hnus by si nikdy na tělo vytetovat nenechal. Ne.

Ačkoli morální zábrany, aby na těch fotkách vytěžil něco navíc, rozhodně nemá.

Podíval se do diáře a našel jména několika holek, které fotil naposledy. Postupně je zadal do vyhledávače, až našel jedno jméno, které vypadalo slibně.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3