Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Koruna nenávisti

Vydání první

Copyright © 2018 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2252. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Crowned by Hate vydaného v roce 2018

Český překlad © 2019 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1053-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1054-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Amo Jones

Koruna nenávisti

První díl série

Koruna

VĚNOVÁNÍ

Všem šmejdům, kteří říkali,

že nikdy ničeho nedosáhnu.

(uculuje se)

Jak je?

PODĚKOVÁNÍ

Chci poděkovat každému, kdo mi pomohl nejen s mými příběhy, ale i s mým duševním zdravím. Nesmějte se všichni najednou!

Především děkuju svým dětem a svému partnerovi. Jsou mojí skálou, mým domovem, mou láskou a mými nejmilovanějšími lidmi na této planetě. Všechno, co dělám, dělám pro ně.

Chci poděkovat své rodině, která mě stále podporuje.

Isis! Má nejlepší kámoško! Jsi napůl moje sestra, napůl moje spřízněná duše. Jsi mou největší stoupenkyní, mou rádkyní i terapeutkou, zkrátka mým člověkem pro všechno.

Anne Malcolmová, má sestro. Má nejlepší kamarádko-spisovatelko, poznala jsi mě i za těch nejtemnějších dní, přesto mě stále podporuješ. Mám tě ráda, navždy a věčně.

Blogeři, vaše nehynoucí podpora pro mě znamená celý svět! Propagujete moje dětičky, berete je za vlastní a vaše recenze mě udržují při životě v těch nejtěžších chvílích. Nastotisíckrát vám děkuju.

Ofo a Priscillo z blogu Tongan Book Lover, jste moje holky. MOJEEE! Vaše loajalita a podpora se nedá přehlédnout. Mám pocit, že v tom se mnou jedete už desetiletí. Mám vás obě moc ráda! #Jeďneboumři

Má vlčí smečko! Pomáháte mi žít i za těch nejtemnějších dní. Rozesmějete mě, když se chci mračit… Začíná to být moc sentimentální… Ach, hele! D…

Mí betačtenáři, děkuju, že čtete má nezredigovaná slova. Po pravdě si asi zasloužíte medaili.

Ellie, děkuju za tvou redakční práci. Holkám z Give Me Books děkuju za reklamu, Jay Aheerové za vždy dokonale výstižné obálky.

Na závěr děkuju svým čtenářům. Nemám dostatek slov, abych popsala, kolik pro mě vaše nehynoucí podpora znamená. Doufám, že na mě budete pořád pyšní.

1. kapitola

Isa

„Iso, zvedni bradu a usměj se. Jak jsem tě to učila.“

„Je mi dvacet, Lydie, ne patnáct. Vím, co dělám.“

Popadnu sklenici s vínem a obrátím ji do sebe.

„No, s tím si dovolím nesouhlasit. Proč jen nemůžeš být jako tvoje sestra?“ zavtipkuje Lydia a prohlédne si mě odshora dolů.

„No, to ti nevím, Lydie,“ zamumlám sarkasticky a zdvořile se usměju na kolemjdoucího. Protože je jeden z těch večerů, kdy otec mně a mé sestře domlouvá, abychom se chovaly slušně, musím se snažit vydat ze sebe to nejlepší. Ovšem do Brianniny hlavy nemusí všechno hustit tak jako do mojí, protože ona to chápe. Ví, jak se ovládat – což já podle všeho ne, když jsem ta delikventka. Jenže ji tu dnes nevidím. Ach, ne, dokonalá starší sestra je nakvartýrovaná na Harvardu, kde studuje práva.

Chápete.

Zlaté dítě.

„Možná proto, že mám tu věc zvanou páteř a pusu?“

„To je laciné bodnutí do tvé sestry a dobře to víš, Iso. Přestaň s tím.“

Zabloudím očima na Lydiin směšně dokonalý drdol a pak jimi přistanu na otci, který si své prošedivělé vlasy uhladil dozadu, aby vynikly jeho ostré rysy a jasně modré oči. Jako mladý byl urostlý, ale věk k němu milosrdný nebyl. Nebo je to možná karma.

„Má oblíbená děvčata.“ Zakření se a doširoka rozpřáhne paže.

„Paráda,“ zamumlám kolem okraje skleničky. „Táta je dnes extra kýčovitý.“

Pod stolem mě kopne něčí noha, a když vzhlédnu k Lydii, přistihnu ji, jak na mě rozzlobeně hledí. Chápete, mojí rodině záleží jen na udržování zdání dokonalosti. Vzhledem k tomu, že má můj otec prsty ve všech možných obchodech ve Spojených státech, a těmi obchody myslím pochybné čachry, je také prezidentem Spojených států amerických – bla, bla, bla. A proto je nevyhnutelné, abych se neustále chovala co nejlépe, o to víc, když se všichni účastníme jedné z mnoha společenských událostí jako „rodina“. Rodina je ovšem příliš silné slovo. To, co máme, bych spíš popsala jako obchodní setkání, kde stěží tolerujeme jeden druhého.

Otec dál kráčí k nám, odtáhne židli vedle své a posadí se. Koutkem oka zahlédnu někoho dalšího, ale nepodívám se na něj, protože jsem příliš zaneprázdněná počítáním nových vrásek, které se otci vyrýsovaly na čele, i když to pravděpodobně vypadá, jako bych na tátu otráveně zírala.

„Iso, rád bych ti představil Bryanta Royala, generálního ředitele Royal Enterprise.“ Dokončí větu s nádechem naléhavosti a varování. Očividně doufá, že pochopím, že se mám chovat slušně.

Konečně zvednu oči k muži vedle něj a musím zastavit bradu, aby mi nespadla. Dokonale upravený, v dobře padnoucím, na míru ušitém obleku tu sedí ten nejvíce omračující chlap, jakého jsem kdy viděla. Hnědé vlasy má po stranách ostříhané nakrátko, na temeni si je nechává trochu delší – dost dlouhé, abyste jimi prohrábli prsty. Maličko sebou škubnu, protože mě jeho zelené oči intenzivně propalují. Proč se na mě sakra takhle dívá? Zrovna když se chystám vytasit svůj blyštivý úsměv „jsem prezidentova dcera“, znechuceně ohrne rty.

Seru na to, k tomuhle pitomci zdvořilá nebudu. Podle toho, jak na mě domýšlivě mhouří oči, si je očividně vědom toho, jak sexy vypadá, a to znamená, že mu nebudu leštit ego.

Má ho vyleštěné až moc.

Pohlédnu na otce a všimnu si, jak mu s lehkou mrzutostí škubne v oku.

Super. Ať táhne do prdele.

„Ahoj.“ Nakloním se přes stůl a napřáhnu k muži ruku s velice nuceným a vyceněným úsměvem na tváři. Můj úsměv je totiž tak široký, že byste mi i z opačné strany místnosti spočítali všechny zuby. „Já jsem Isa.“

Zadívá se na mou ruku, potom mi pohlédne do tváře a pak zase na ruku. Zmíněná ruka začíná být velmi unavená, jak čeká, až ji ten pitomec stiskne. Hranaté čelisti se mu několikrát zatnou, než mě jeho pronikavé oči probodnou s takovou nenávistí, že sebou skoro trhnu. Netrhej sebou, sakra.

Trh.

Kurva.

„Bryant.“ Ten jeho hlas. Kéž by byl hnusný a nevrlý. Jako by slovo „Bryant“ zamumlal odporný bručoun. Místo toho však zní, jako byste spolkli první lžičku delikátního zákusku, který se vám vlhce – jo, řekla jsem vlhce – rozplývá na špičce jazyka ještě předtím, než vaše chuťové buňky zažijí jízdu svého života, když vám hustá šlehačka začne klouzat do krku.

Jo, přesně takový má hlas.

Stáhnu ruku a trochu se stydím za to, jak okatě mě odmítl. Co jsem mu prokristapána kdy udělala? Nebo mu možná někdo dnes ráno načural do jeho předražených lupínků.

Odkašlu si a zvednu sklenici k ústům, abych vymazala všechny myšlenky o jeho sexy hlase. Nemůžu uvěřit, že jsem jeho hlas přirovnala k delikátnímu zákusku.

Jaká to urážka cukrárenské společnosti.

Upiju vína, a právě když otec začne s Bryantem mluvit o nějaké obchodní dohodě v severozápadní části Severní Ameriky, v kabelce mi zavibruje mobil. Sladce se na tátu usměju, přestože ten stále věnuje pozornost Bryantovi, a otevřu klopu kabelky, abych telefon vytáhla. Odemknu ho a otevřu esemesku.

Jak je v Hiltonu?

Uculím se nad zprávou od svého nejlepšího kamaráda a ihned mu odepíšu.

Jak asi? Všechno je jako vždy dokonalé a nudné.

Lydia trochu nápadně polkne a znovu mě pod stolem kopne. Podívám se na ni a ona na mě vytřeští oči. Občas je fakt nesnesitelná.

Já jsem teď na párty a o nohu se mi otírá ten největší klacek, co si dokážeš představit. Ach, Iso, ach, Iso, měla bys cítit ten jeho obro–

Zalknu se a ruka mi vyletí k ústům, abych nevyprskla. Ježíši, Devone! Lydia mě laskavě poplácá po zádech – no, laskavě to vypadá pro lidi, kteří netuší, že je malinko surová i za těch nejlepších dní – a měkce řekne: „Jsi v pořádku, drahoušku? Málem jsi své pití všude rozlila!“

Omluvně se na ni usměju a pak stejný úsměv nabídnu svému otci a ještě i Bryantovi, i když při tom mírně zatnu čelisti. „Jo, omlouvám se.“

Bryant se v židli opře a s loktem na područce si přejede ukazováčkem po horním rtu. „Copak, něco vtipného?“

Táta se na židli zavrtí a opatrně mě sleduje. Lydia po mně střelí očima. Koutkem oka vidím, jak na mě oba starostlivě zírají. Ti dva se pravděpodobně modlí, ať neřeknu něco drzého a nepřistanu zadkem v royalovsky horké vodě.

„Dalo by se tak říct,“ odpovím jenom a uhnu od jeho zatraceného protivného pohledu. Nelíbí se mi, jak se na mě dívá. Cítím se přitom nepříjemně, ani nevím proč. Někoho nebo něco mi připomíná. Něco vypočítavého. Něco, co jsem u někoho viděla na vlastní oči jen jednou v životě.

Červené varování. Tím směrem teď nejdeme.

Jakmile si uvědomím, že nezareagoval, pohlédnu na něj zpátky a vidím, že převaluje v ústech nezapálenou cigaretu. Jo, jsem si celkem jistá, že tady se kouřit nesmí. Sáhne do kapsy, cvakne zapalovačem a zapálí si. Dlouze potáhne, střelí po mně očima a koutkem úst se ušklíbne. Mezi těmi arogantními rty unikne hustý šedý dým.

Teď je řada na mně, abych kladla otázky.

„Něco vtipného?“ Nakloním hlavu na stranu a povytáhnu obočí.

Usměje se ještě víc, než zavrtí hlavou a vyfoukne zbytek kouře. „Nic, co by se vás týkalo.“

„Jak –“

„Tak, Bryante, jak se vám minulý víkend dařilo ve hře? Šlo to dobře?“ přeruší mě táta, protože ví, jaká jsem a jaké mám potíže držet pusu zavřenou. Netřeba se zmiňovat o tom, že napětí mezi mnou a Bryantem by se dalo krájet, jak je husté.

Protočím panenky a popadnu ze stolu kabelku. „Omluvte mě.“

Projdu kolem všech těch drahých šatů, falešného opálení, vlasových příčesků a laciných mrch, konečně jsem venku ze dveří a dlouze vydechnu. Bože, proč se cítím, jako bych právě přežila Hunger Games, a to ještě jen předehru? Pravděpodobně proto, že přesně to se stalo. Kvůli tomu chlapovi mám větší hlad než Katniss Everdeenová těsně předtím, než ji skoro zabili, když se chystala ukrást pytel s jídlem.

V kabelce mi zavibruje mobil, tak ho rychle vytáhnu.

„Ano?“

„Neodpověděla jsi mi. Myslel jsem, žes možná umřela.“

„Nééé,“ protáhnu a vyndám z kabelky cigarety. Jednu si vložím mezi rty. „Promiň, pořád jsem tady.“ Zapálím si rakovinovou tyčinku a dlouze potáhnu, než vyfouknu kouř.

„Musíš těch cigaret nechat.“

„Ty musíš přestat každej den kouřit ptáky, ale hej! Co já vím.“ Můj nejlepší kamarád je bisexuál. Kope za oba týmy. Mám ho ráda z mnoha důvodů, ale jedním z nich je rozhodně tohle. Nikdy se nestaral o to, co si lidi myslí, nebo o nějaké nálepky. Pokud vás považuje za atraktivní – a nemyslím povrchním způsobem, prostě když se mu jakkoli zalíbíte – pokusí se s vámi vyspat, a obvykle se mu to podaří, protože nejenom že vypadá, jako by vystoupil z obálek modních časopisů, ale taky má dar výmluvnosti. I jeptišku by v rekordním čase sladce ukecal, aby shodila kalhotky.

„Kdy dorazíš domů, kočko?“

„Už odcházím.“

Zavěsím a hodím telefon zpátky do kabelky. Pak si přiložím prsty k ústům a hvízdnu na první taxi, které se ke mně řítí.

2. kapitola

Isa

Do temných hlubin mých snů pronikne ostré zvonění. Povzdechnu si, převrátím se na břicho a přitisknu si polštář k uším. „Ať to přestane!“ Ten otravný zvuk však nepřestává, ne, vyzvání dál.

„Iso!“ Devon – můj nejlepší kamarád – mi vtrhne do ložnice, až klika dveří narazí do zdi.

Popadne z mého nočního stolku telefon a strčí mi ho před obličej. „Zvedni svůj podělanej mobil.“

Musí vidět, že nehodlám mluvit ani po telefonu, ani s ním, proto přijme hovor sám: „Ano?“ Devon si do mobilu povzdechne. „Ano, madam.“ Matrace se pode mnou propadne. „Iso!“ zašeptá nevrle. „To je Lydia, prober se!“

„Promiň, jsem mrtvá,“ zamumlám a zachumlám se hlouběji do teplých přikrývek.

„Říkala sis o to…“ Něco mi spadne na postel a Devon odejde.

„Iso! Ty ještě spíš? Vždyť je poledne! Proboha živého, vstávej!“

Chraplavě zasténám a odhrnu ze sebe přikrývku.

Zatracený Devon, dal mobil na hlasitý odposlech.

Promnu si spánky a zavřu oči. „Ano? Co chceš?“

„Zítra je ta charitativní aukce. Předpokládám, že dorazíš. Jak tvůj otec, tak já…“

„Nemůžu. Mám práci.“ Odhodím ze sebe teplou měkoučkou přikrývku.

„Jsi umělkyně. Tvoje práce není až tak důležitá. Změň si program.“

Spustím nohy z postele a natáhnu si nakrčené ponožky. „Moje malby mi nedovolí změnit program. Promiň, prokletí kreativního mozku. Znamená to, že jsme sami sobě otroky.“ Vejdu do šatny a vytáhnu úzké roztrhané džíny a krátké tričko se spadlými rameny. Mám štíhlé tělo s baculatým zadkem a prsa velikosti F. Devon tvrdí, že to je tělo, po němž všichni chlapi touží a které mi všechny ženské závidí, ale já nevím. Mám široké boky a tenké nohy. A to znamená, že když si koupím džíny, mám je skoro vždycky obtažené kolem zadku, ale volné v pase. Tyhle džíny jsou však moje oblíbené. Jsou ze sepraného denimu s dírami na kolenou na každé nohavici. Oblíbila jsem si je, protože do nich zastrčím veškerou kůži, a tou kůží myslím tuk. To tričko si beru, abych přidala kapku nevinnosti, protože v těch džínách vypadám prakticky jako coura.

Z bot si vyberu řemínkové s vysokými podpatky, v tělové barvě. Všechno to hodím na postel. Napadne mě, jestli se ten topík bude hodit k okázalým kruhům, co jsem si koupila minulý týden. Proč se starám, co se k čemu hodí…

„Posloucháš mě, Iso? Musíš se toho zúčastnit. Za tvým otcem zítra přijedou důležití muži a musíme mít rodinu pohromadě!“

„Kvůli čemu přesně?“ Svléknu ze sebe volné bavlněné tričko a odhodím ho přes pokoj. Nejsem zrovna pořádný člověk. Devona to dohání k šílenství, ale myslím, že je pro něj dobré, aby si uvědomil, že jestli se někdy rozhodne usadit, ne všechny ženy – nebo muži – jsou posedlé uklízením. Některým z nás je to ukradené.

Někteří z nás si myslí, že je třeba plýtvat časem na důležitější věci. Já nevím, třeba na… jídlo.

„Kvůli volbám, Iso, prokrista. Víš dobře, že tvůj otec usiluje, aby byl zvolen prezidentem i v druhém funkčním období. Musíš tuhle rodinu podporovat, ať už s některými otcovými rozhodnutími souhlasíš, nebo ne. A je velice důležité, abys dorazila. Zejména když se to chýlí ke konci.“

„Ježíši.“ Připnu si podprsenku bez ramínek. „Kolik ti za tuhle řeč zaplatil?“

„Iso…,“ vydechne. I když opravdu moc ráda svou nevlastní mámu popichuju, hluboko uvnitř nechci, aby se příliš stresovala. Můj otec to zvládá za nás za obě.

„Budu tam, Lydie.“ Zvednu mobil, ukončím hovor a hodím přístroj zpátky na postel, zrovna když se Devon vrátí. Sportovní kraťasy mu visí volně na bocích a přiléhavé tílko mu obtahuje hrudník.

S pusou plnou granoly na mě ukáže lžičkou. „Vypadáš, že už jsi mnohem víc vzhůru.“

Přimhouřím na něj oči. Vím, že to není jeho vina, ale baví mě být na Devona naštvaná, a stejně mám teď otrávenou náladu, protože musím sakra letět do Washingtonu.

„Vcucli tě, co?“ Zakření se na mě se lžičkou v puse a na tvářích mu naskočí klukovské dolíčky. Devon je fešák, to je fakt. Má husté řasy, které se mu kroutí kolem azurově modrých očí, rozcuchané blond vlasy a náznak hladkého zlatavého opálení, které, jak hádám, zdědil po svých španělských předcích.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VĚNOVÁNÍ

PODĚKOVÁNÍ

1. kapitola

2. kapitola