Michael Haag

TEMPLÁŘI

Fakta a mýtus

Ukázka z elektronické knihy

© 2008 Michael Haag

Czech edition © 2011 Nakladatelství Slovart, s. r. o.

Translation © 2011 Klára Petříková

All rights reserved

Z anglického originálu The Templars. History and Myth

přeložila Klára Petříková

Redigoval Gustav Erhart

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v Praze roku 2011

Odpovědný redaktor Jan Heller

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-7391-444-8

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Jonu Bullerovi a Susan Schadeové

les châteleins de Mont Becket

Úvod

Řád templářů byl založen o Štědrém dni roku 1119 v Jeruzalémě, v chrámu Božího hrobu, tedy na místě spjatém s ukřižováním Ježíše Krista, s jeho pohřbením do hrobu i zmrtvýchvstáním. Za hlavní sídlo si tento náboženský řád vojenských rytířů zvolil Chrámovou horu, rozlehlou plošinu tyčící se nad městem, kde král Šalomoun před dvěma tisíci lety vystavěl svůj chrám. Uprostřed míst s tak silnými dějinnými i posvátnými vazbami na sebe templáři vzali závazek chránit poutníky přicházející navštívit svatostánky Svaté země a také se zavázali Svatou zemi bránit.

Z templářů se záhy stala respektovaná mezinárodní organizace. V Evropě získávali darem rozlehlé polnosti, které těmto řádovým rytířům jako elitním bojovým jednotkám v zámoří měly zabezpečit obživu, zároveň jim papežové i králové udělovali zvláštní práva a privilegia. Ve svých bílých tunikách zdobených červeným křížem se templáři stali prvním uniformovaným stálým vojskem a současně také průkopníky využívajícími rozsáhlou finanční síť sahající od Londýna přes Paříž až po řeky Eufrat a Nil. Řád oplýval mocí i majetkem, jeho jednotlivci však žili velice prostě a stroze. Proslavili se svou odvahou, jejich oddanost věci neznala mezí, jejich úmrtnost však byla velmi vysoká; nejméně dvacet tisíc templářů bylo zabito buď přímo na bitevním poli, anebo později v zajetí, když se své víry nezřekli ani v zájmu záchrany vlastního života.

Nebyli to však muslimové na Východě, kteří se nakonec stali zkázou templářů, nýbrž jejich vlastní křesťanští bratři na Západě. V pátek 13. října 1307 byli templáři pozatýkáni na území Francie a brzy nato také po celé Evropě. Byli obviněni z ohavných zločinů, nemravností, homosexuálních praktik a z modloslužebnictví; mnoho z nich se při mučení doznalo. Definitivní konec přišel roku 1314, když posledního velmistra řádu templářů zaživa upálili na hranici.

Náhlý a záhadami obestřený pád templářů podnítil zájem o jejich řád, který trvá již sedm set let. Někteří historikové vyslovili hypotézu, že se templáři při svém pobytu na Východě přimkli ke gnosticismu, jiní mluví o příklonu ke starodávnému kacířskému učení francouzských katarů, svobodní zednáři zase sami sebe považují za pokračovatele templářů na základě okultních vědomostí, které templáři šířili ze Šalomounova chrámu.

Ještě nikdy se o templářích nespekulovalo tak horečnatě jako nyní. Podařilo se jim snad, když kopali pod Chrámovou horou, učinit nějaký mimořádný objev, který by vysvětloval jejich vzestup k moci a bohatství a také, jak se někteří domnívají, jejich nepřerušenou, ale skrytou existenci trvající až do dnešních dní? Byl to nějaký nesmírný poklad? Nebo snad archa úmluvy? Svatý grál? Tajemství Kristova života a jeho poselství? A kam se po zrušení řádu toto jejich tajemství podělo? Do Skotska, nebo do Ameriky?

Jedno však jisté je: že vzestup i pád templářů se úzce pojí se dvěma stoletími křížových tažení na Východ, kam roku 1095 směřovala první křížová výprava vyprovokovaná řadou násilností páchaných na západních poutnících a východních křesťanech. Výprava, jejímž cílem bylo dobýt zpět Malou Asii, Sýrii a Palestinu z rukou muslimů, tak reagovala na znovuobnovenou agresi ohrožující celou Evropu. Zároveň se bojovalo i na Iberském poloostrově, kde templáři nakonec pomohli osvobodit Španělsko a Portugalsko. Přes veškeré úsilí křižáků na Východě, a mezi nimi zejména templářů, se však nikdy nepodařilo porazit muslimskou armádu sjednocenou pod silnou vládou sultána Saladina nebo Mamlúků, která byla kdykoli připravena vytáhnout na bitevní pole. Roku 1291 Mamlúkové vyhnali ze Svaté země poslední franské osadníky, a templáři tak ztratili hlavní smysl své existence a brzy padli za oběť nenasytné chamtivosti i tyranským ambicím francouzského krále.

Jednou z velkých záhad obestírajících templáře vždy byla role, jakou při jejich pádu sehrál svatý stolec. Papež měl být jejich ochráncem, neboť jemu jedinému templáři slíbili poslušnost. Avšak soudě podle zjevné indolence, s jakou papežský stolec vyhověl požadavkům francouzského krále, buď papež templáře zradil, anebo skutečně uvěřil, že všechna strašná obvinění vznesená proti nim byla pravdivá. Tyto domněnky nabraly dramatický spád v roce 2007, když Vatikán uveřejnil faksimile rukopisu z roku 1308 zachycujícího výpověď významných templářů před papežskými vyšetřovateli v Chinonu. Tento dokument objevený ve vatikánském tajném archivu odhalil, že papež templáře prohlásil ve věci kacířství za nevinné – tato skutečnost však vyšla najevo až po sedmi stoletích, příliš pozdě na to, aby zachránila život Jakubovi z Molay a zástupu dalších templářských rytířů.

O této knize

Tato kniha má sedm částí. První čtyři popisují dějiny řádu templářů. Začínají vznikem Šalomounova chrámu v Jeruzalémě /lat. Templum Salomonis/, od nějž templáři převzali své jméno. Pokračují vzestupem křesťanství a hrozbou islámu – tedy okolnostmi poutí a křížových výprav, které stály u zrodu řádu templářů. Výklad dále pokračuje založením řádu templářů, pojednává o jejich vzestupu k moci a dramatickém pádu, když Svatou zemi dobyli muslimové, a uzavírá se jejich soudem. Část pátá se věnuje následkům zrušení řádu templářů, okolnostem, za kterých přežili, i tím, jak si je přivlastnili svobodní zednáři a tvůrci konspiračních teorií.

Poslední dvě části knihy obsahují jednak průvodce po těch nejzajímavějších lokalitách spojených s řádem templářů a památkách, které lze dnes navštívit na Blízkém východě i v Evropě, jednak mapují vznik tzv. „templarismu“, tedy osvojení si faktů i mýtů o řádu templářů populární kulturou, od románů až po počítačové hry. Uvádí také recenze nejlepších knížek a webových stránek s templářskou tematikou.

Mapa Outremeru – křižácká území ve Svaté zemi

Část první

Obecné souvislosti

Imaginární rekonstrukce Šalomounova chrámu na Chrámové hoře z počátku dvacátého století

Šalomounův

chrám

Tři chrámy a vidění

Příběh řádu templářů nemůže začít nikde jinde než u Chrámové hory v Jeruzalémě, kde dnes stojí Skalní dóm. Právě na tomto místě byl postaven Šalomounův chrám – onen proslulý, ztracený templ Židů, od nějž templáři, strážci Svaté země, odvozovali své jméno a na jehož místě si zřídili svou vojenskou i duchovní základnu. Žádné jiné místo na světě nemá takový spirituální význam; Chrámová hora je posvátná jak pro židy, tak i pro křesťany a muslimy. Stejně tak zde stále přetrvává mýtus o hoře jako místě uložení archy úmluvy.

Chrámová hora má podobu rozlehlé plošiny, kterou na původní pahorek nechal navršit Herodes Veliký jako základnu pro svůj obří chrám – ten byl postaven kolem roku 25–10 př. Kr. na místě Šalomounova původního chrámu postaveného před tisíci lety. Právě na Herodův chrám odkazuje Markovo evangelium 13,1–2, když učedník říká Ježíšovi: „Pohleď, Mistře, jaké to kameny a jaké to stavby!“, načež Ježíš odpoví: „Obdivuješ ty velké stavby? Nezůstane z nich kámen na kameni, všechno bude rozmetáno.“ Proroctví se skutečně naplnilo, neboť tento chrám roku 70 po Kr. zničil římský císař Titus při potlačování židovského povstání.

Šalomounův chrám

Třebaže se z Herodova chrámu nic nedochovalo, obnažená západní opěrná věž na plošině Chrámové hory, známá jako Zeď nářků, začala postupem času symbolizovat nejen ztracený Herodův chrám, ale také první chrám, který byl na témže místě vybudován před třemi tisíci lety, totiž chrám Šalomounův.

Šalomoun, syn Davida a Batšeby, se stal králem Izraele kolem roku 962 př. Kr. a zemřel přibližně kolem roku 922 př. Kr. Během čtyřiceti let své vlády rozšířil obchodní i politické styky, posílil moc panovníka proti rozdrobeným kmenům a začal uskutečňovat složitý stavební plán. Jeho hlavními stavitelskými projekty byly královský palác a jeruzalémský chrám.

Téměř vše, co je nám známo o plánu a stavbě Šalomounova chrámu, pochází ze Starého zákona, především z knih: 2. Samuelova, 1. Královská a 1. Paralipomenon. Z 2. Královské víme o záboru Jeruzaléma Asyřany roku 586 př. Kr., o tom, jak zničili město, vypálili Šalomounův chrám a obyvatele poslali do vyhnanství v Babylonu, kde jejich nářek zachycuje Žalm 137,1: „U řek babylónských, tam jsme sedávali s pláčem ve vzpomínkách na Sión.“

Královna ze Sáby na návštěvě u krále Šalomouna

Z pozdější Knihy Ezdrášovy se dozvídáme, že poté, co Asyřany porazili Peršané, dal perský král Kýros Veliký Židům svolení vrátit se z babylonského zajetí zpět domů a znovu vystavět svůj chrám. Tento druhý chrám, známý také jako chrám Zerubábelův, stál na témže místě jako Šalomounův chrám a pravděpodobně kopíroval jeho půdorys. Stavba začala roku 520 př. Kr. a byla dokončena o pět let později. Židé však kvůli nedostatku prostředků nemohli chrám podruhé vyzdobit tak velkolepě jako kdysi Šalomoun.

Jeruzalém zůstal součástí perské říše po celých dvě stě let. Když však Alexandr Veliký roku 333 př. Kr. porazil perského krále Dareia III. v bitvě u Issu, celý Blízký východ přešel pod správu i kulturní vliv Řecka. V průběhu času Řeky vystřídali Římané, třebaže většina řecké kultury přetrvala. Palestina, jak ji nazývali Římané, se roku 63 n. l. stala součástí římské říše, úplnou nezávislost však získala až za vlády Heroda Velikého, Žida, který se osvědčil svou oddaností římským zájmům a roku 37 př. Kr. byl za to ustanoven židovským králem.

Za časů krále Heroda byl druhý chrám po pěti staletích již zpustlý a zchátralý, avšak nechat ho zbořit by byla svatokrádež. Místo toho dal tedy Herodes druhý chrám v rámci svých stavebních plánů zvětšit a velkolepě opravit; ve skutečnosti tak vznikl třetí chrám, třebaže stále platil za chrám druhý. Ovšem ani ne za jedno století zkáza stihla i tuto svatyni.

Byl zde ovšem ještě jeden chrám, a třebaže ve skutečnosti nikdy neexistoval, velmi podrobně ho popisuje starozákonní Kniha Ezechielova. Prorok Ezechiel byl jedním ze Židů vypovězených do babylonského vyhnanství. Tam měl vidění, že Izrael znovu dosáhne někdejší slávy a Šalomounův chrám povstane z rozvalin. Ezechielův chrám vyjadřoval touhu po Šalomounově chrámu, byl symbolem ztraceného ideálu. V tomto smyslu se Šalomounův chrám stal monumentem tisíce let podněcujícím lidskou fantazii. Byl jednou z význačných legendárních staveb světa, a to nejen pro Židy, nýbrž pro všechny národy vůbec.

Nový zákon pak k Ezechielovu symbolismu Chrámu přidává ještě další rozměr. Poté, co Ježíš předpověděl jeho zkázu, v Janově evangeliu 2,19 oznamuje: „Zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej postavím.“ Všeobecně se má za to, že tato slova odkazují k Ježíšově vlastní smrti a zmrtvýchvstání v tom smyslu, že namísto rozbořeného pozemského chrámu se Kristus stane věčným chrámem nebeským. Pro křesťany se právě zmrtvýchvstání, samotný pilíř křesťanské víry, odráželo v představě Krista coby nového chrámu a Ráje jako nového Jeruzaléma.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Úvod

Část první: Obecné souvislosti

Šalomounův chrám

Část druhá: Vzestup 1099–1150

Část třetí: Moc 1150–1291

Část čtvrtá: Pád 1291–1314

Část pátá: Dozvuky

Část šestá: Historické lokality

Část sedmá: Templarismus