Peter Frankl

SVET ZAJTRAJŠKA

Ukážka z elektronickej knihy

Postavy a udalosti v tejto publikácii sú fiktívne. Akákoľvek podobnosť alebo prípadná zhoda so skutočnými ľuďmi a dejmi je úplne náhodná.

Predslov

Táto kniha je zameraná do budúcnosti. Text sa mi nepísal ľahko, viackrát som prácu na ňom prerušil, len váhavo som sa k nemu vracal. Je to divné, pretože v tomto prípade by som mal mať ľahké pero. Nikto totiž nevie so stopercentnou istotou, čo bude. Možno teda popustiť uzdu fantázii, vymýšľať si, strašiť ľudí alebo naopak maľovať im, aká krása čaká ich potomkov. Film končí a divák si s úľavou vydýchne, že žije dnes, že budúcu hrôzu nezažije. Alebo ľutuje, že sa nedožije skvelých zajtrajškov.

O minulosti sa píše oveľa ťažšie. Ako sa vžiť do myslí včerajších aktérov, do ich skutočných pohnútok, ako odhaliť, čo sa skrýva za ich činmi? Napíšeš niečo a historici prídu s novými objavmi, ktoré vyvrátia doterajšie poznatky a ty sa zosmiešniš. Minulosť je vždy tvárna. Neustále sa mení, upravuje a vyvíja podľa momentálnej objednávky a potrieb. Našej dodatočnej múdrosti, keď vieme, ako to dopadlo, kto vyhral a kto prehral. Včerajšok dostáva nový náter, upravuje sa, aby vyhovoval dnešným požiadavkám. Zajtrajšie budú iné, a tak i minulosť sa podľa nich zmení.

Dve poviedky v tejto knihe začínajú v minulosti a pokračujú v budúcnosti. Ich autor ale žije dnes, a to rozhodujúcou mierou ovplyvňuje jeho pohľad na včerajšok i možný zajtrajšok. Názov prvej poviedky – SSS – zrejme pripomenie čitateľovi inú skratku. Nie je to náhoda, ale úmysel. Ako vytvoriť dokonalého tvora a dokonalý svet? Hlavný hrdina pán Činžiak je človek, ktorý sa vyznal v tlačenici. Až v nových podmienkach sa však môže naplno prejaviť a rozvinúť svoj talent do netušených rozmerov.

Témou druhej poviedky je vzťah medzi ľuďmi a vecami. Istý pán Drobný po svojom penzionovaní nachádza nový zmysel života v riadení vecí v byte. Lenže nechajú to veci len tak? Prečo by ony mali poslúchať ľudí? Ako sa vzťah medzi ľuďmi a vecami bude vyvíjať? K čomu dospeje?

Ide o grotesky, podobenstvá, rozprávky, varovania či vízie? Každé zajtra bude raz včera. Za predpokladu, že bude ďalšie zajtra. Aby bolo zajtra, musí byť dnes. Budúcnosť je naša prítomnosť aj minulosť.

SSS

alebo náčrt vývoja zemegule od Spoločenstva vlastníkov bytov a nebytových priestorov v dome na Agátovej ulici 151/2 k Svetovému superspoločenstvu (SSS)

Pozvánka

Bola to udalosť revolučná, takpovediac revolúcia v revolúcii. Samozrejme, že jej predpokladom bola revolúcia hlavná, teda Nový novembrový obrat (NONOT). Od neho sa, ako vieme, odvíjali revolúcie ďalšie, druhotné alebo ak chcete druhoradé, druhotriedne, vedľajšie, bočné, pobočné, atď., až dajme tomu po revolúciu x-tú, nevýznamnú, ba ťažko postrehnuteľnú. Pravda, ako pre koho. Záleží na uhle pohľadu a dopadu. Pretože ako vieme, čo je pre niekoho bezvýznamné, má pre iného kolosálne rozmery. Jednoduchý príklad: generálneho tajomníka OSN nezaujíma, akú značku auta si kúpite. Ale pre vás ide o ťažiskovú životnú udalosť. Vám zase môže byť ukradnuté, že ten generálny tajomník prijal náčelníka vzbúreneckého kmeňa Ostré oštepy a v televízii ste si príslušnú správu ani nevšimli.

Nezabúdajme ani na pohľad a dopad dialektický: zmena, ktorú dnes sotva zaznamenáme, sa zajtra alebo dajme tomu pozajtra ukáže ako prelomová a naopak. Vezmite si len také voľby. Každé sú ťažiskové, určujú osud krajiny a jej nasmerovanie na desiatky rokov dopredu, vlastne až na večné časy. Ale to platí len na obdobie predvolebnej kampane, keď treba prekabátiť občana, a na čas tesne po voľbách, keď sa jasá alebo naopak škrípe zubami. Uplynie málo rokov a už sú tu voľby ďalšie, zase prelomové, osudové. Po tých predchádzajúcich neštekne ani pes. A keby štekol, bude to zbytočný výdaj energie.

Mohli by sme revolúcie a evolúcie rozobrať aj z iných, oveľa vedeckejších hľadísk, ale to ponecháme na skutočne múdrych ľudí, medzi ktorými sú na prvých miestach prezident, predseda vlády, ministri. Po ďalších voľbách týchto politikov vystriedajú iní najmúdrejší ľudia. Životnosť ľudí v pozadí, ktorí skutočne rozhodujú, býva oveľa dlhšia a nie je obmedzovaná takými v skutočnosti podružnými udalosťami ako voľby.

Zanechajme ale mlátenie prázdnej slamy, venujme sa meritu veci. Spočíva v tom, že NONOT je nezvratný, že náš ľud sa raz opäť na večné časy rozhodol pre tú jedinú správnu cestu. Alebo si viete predstaviť, že by opäť boli prázdne výkladné skrine, neexistovala by nezamestnanosť a prenasledovaných by bolo toľko ako kedysi partizánov, neboli by celebrity, nemohli by ste cestovať a naši politici by namiesto poslušných jázd do Washingtonu či Bruselu rovnako pokorne zase smerovali do Moskvy? No tak vidíte.

Poďme od všeobecného k zvláštnemu, pozrime sa teraz na NONOT v konkrétnych podmienkach Spoločenstva vlastníkov bytov a nebytových priestorov v dome na Agátovej ulici 151/2. V starých dávnych dobách, v čase gorbačovizmu, prezývanom aj prestavba, perestrojka alebo ešte horšími slovami, by si členovia spoločenstva vlastníkov položili otázku: Kto, keď nie my, kedy, keď nie teraz? (Odbočka. Originálny výrok rabína Hillela Babylonského znie: „Ak ja nie som pre seba, kto je pre mňa? A keď som len pre seba, čo som? A ak nie teraz, tak kedy?“ V trochu modifikovanej podobe použil tieto slová v piesni židovského partizána Gedala spisovateľ Primo Levi. Žeby židovský vplyv na veľkého Michaila? Prostredníctvom Zdeňka Mlynářa Rita Klímová alebo dokonca Stanislav Budín? Strach pomyslieť a domyslieť!)

Ale my sme už v čase po NONOT a odpovede na otázku Kto, keď... by mohli byť napríklad: Vy, zajtra, na svätého Dindy. Veľmi skoro bolo jasné, že krajina (stále ešte ČSSR!) nekvitne. Tak čo sa tu ešte pýtať? Členovia spoločenstva vlastníkov vedia, že im nikto nepomôže, že sa musia spoľahnúť len sami na seba. Že v čom? Pri riešení dilemy spojenej s pozvánkou na ich zhromaždenie. Nebolo sa na koho obrátiť, s kým sa poradiť. Nakoniec však zmobilizovali sily a dospeli k rozhodnutiu. A tak po prvý raz za existencie spoločenstva sa pred jeho 5. riadnym zhromaždením pozvánka ocitla nielen na nástenke v prízemí domu, ale aj v poštovej schránke každého člena. To je výsledný fakt, ktorý sa ľahko vysloví alebo napíše, avšak uskutočnenie tejto prevratnej myšlienky (skúsenosť nás učí nenapísať správnej, pretože to zhodnotí až história) sa rodilo veľmi, veľmi ťažko, ostatne tak, ako sa rodí nový život. O to viac treba vyzdvihnúť odvahu členov, veď v dobách dávnych predprevratových by problém riešili vyššie, oveľa vyššie orgány.

Ako mnohé iné historické udalosti v dejinách, aj táto začala nenápadne, jednoducho, ak nechceme napísať, že hlúpo. V tomto prípade šlo o krádež. Pozvánku, ktorá ako vždy visela na nástenke, totiž niekto ukradol. Kvôli poriadku treba dodať, že šlo o zlodeja veľkorysého a ohľaduplného, pretože samotnú nástenku neodcudzil, a tak naďalej umožnil písanie dôležitých oznamov, že zámočník Vrták ponúka svoje služby, za koľko mäsiar Stehno predáva kilo prvotriednych párkov, Zatvárajte konečne už tie prekliate dvere, Zavri si ich sám, somár, Ako ich mám zavrieť, keď nemám ruky? Ale zuby máš, ty nemehlo.

Navzdory tomu, že v dome bývali dvaja policajti, zlodeja sa nepodarilo vypátrať, a tak o jeho motívoch možno len špekulovať. Najpravdepodobnejšie je, že si chcel pozvánku podrobne a v pokoji doma preštudovať, čo letmý pohľad na nástenku či jej viacnásobné čítanie za neustáleho prievanu (nezatvoria tie dvere a nezatvoria), zdravenia, nevšímavých alebo ironických pohľadov (nič si nepamätá, primitív, číta oznam na nástenke už piaty raz) neumožňuje. Nevylučujeme ani prefíkaný a zavrhnutiahodný cieľ: aby sa členovia nedozvedeli o konaní akcie, a tá sa mohla následne zmanipulovať, napríklad vyjadriť sa vôľa, aby zhromaždenie bolo volebné, aj keď tento významný akt sa má konať až o dva roky, pučom sa tak zbaviť terajšieho predsedu a rady. Papier mohol ukradnúť aj nečlen, napríklad bezdomovec, a použiť k prízemným účelom, o ktorých sa nebudeme bližšie rozpisovať.

Na chvíľu ale odbočiť musíme, pretože u čitateľa logicky vzniká otázka, ak sa o zhromaždení mnohí nedozvedeli, a teda neprišli, ako sa mohlo voliť, a vôbec na čomkoľvek uznášať, keď podľa stanov musí byť k tomu prítomná nadpolovičná časť členov? Vysvetlenie: už kedysi na druhom zhromaždení, ktoré sa konalo rok po historickom prvom zhromaždení (založenie spoločenstva), sa ukázalo, že účasť viac ako 50 percent členov je sen. Také niečo ako mať sen si ale mohol dovoliť len istý Martin Luther King v bohatých USA s rozvinutým kapitalizmom, zatiaľ čo my sme s kapitalizmom vtedy iba začínali a sny boli iluzórne, pretože najskôr sa u nás musí presadiť tvrdý, bezsenný kapitalizmus 19. storočia. Okrem toho máme príliš málo obyvateľov čiernej pleti k tomu, aby sa u nás vyplatila ich diskriminácia.

Prítomní členovia sa vtedy na druhom zhromaždení rozpačito dívalo na seba, ale predseda spoločenstva Činžiak (byt číslo 21), ktorý mal s analogickými prípadmi bohaté skúsenosti, reagoval pohotovo: „Každý sa podpíše aj za svoje drahé polovičky a susedov na príslušnom poschodí.“

Keďže na každom podlaží sú štyri byty a podlaží je desať, zrazu bolo prítomných vyše 40 členov (v dome sa vyskytovali aj slobodní, vdovci alebo vdovy) a všetko bolo jednoduché a vyriešené, tak ako kedysi náboženská otázka, odstránenie vykorisťovania alebo združstevňovanie dediny. „Alebo sa chcete zísť ešte raz, a potom znovu a znovu, až kým nás bude dosť?“ dodal na výstrahu Činžiak. Zdesenie na tvárach členov vystriedala úľava: „Múdro, múdro,“ ozvalo sa z pléna a návrh bol jednomyseľne schválený. Zvyk, z ktorého sa postupne stala dobrá a osvedčená tradícia, sa dodržoval, až kým nedošlo k spomínanej krádeži. Keby si zlodej uvedomil jej dôsledky, zrejme by sa zločinu nikdy nedopustil. Neskoro bolo ale ľutovať, lavínu už nebolo možné zastaviť, bolo treba zháňať protilavínových psov.

Asi dva dni po zmiznutí pozvánky člen Kuchyňa (15) prišpendlil na nástenku lístok: Ako môžem prísť na zhromaždenie, keď neviem, že sa má konať, kedy a kde? Logická otázka, aj keď vyvoláva logické protiotázky. 1. Ako to, že Kuchyňovi príslušná otázka vôbec napadla? 2. Zhromaždenie sa vždy oznamovalo iba na nástenke, vždy sa konalo v telocvični blízkej základnej školy a vždy od 17.00 hod. 3. Aké sú Kuchyňove skutočné úmysly?

Ale boli aj argumenty v jeho prospech: 1. Nie je povinný oznamovať zdroj svojich informácií. 2. Ostatne, nebola by vhodnejšia hala Carnegie (ale ako to bude s občerstvením?)? 3. Keby bolo rokovanie v noci, lepšie by sa v jeho priebehu spalo.

Láskavý čitateľ by určite prišiel aj na množstvo ďalších otázok, protiotázok, argumentov a protiargumentov, ale vráťme sa radšej k veci.

Realita bola totiž taká, že na zhromaždenie (bez rukolapnej pozvánky, prosím) prišlo viac členov ako ich spoločenstvo malo, takže predseda Činžiak musel konštatovať, že účasť prekročila sto percent, pričom v priebehu rokovania vypočítal, že konkrétne číslo dosiahlo 121 percent. Šlo samozrejme o rekord, ktorý však nepreceňujeme, pretože ako vieme, rekordy sú na to, aby sa prekonávali.

Činžiakovi bolo jasné (o jeho jasnozrivosti budeme ešte mnoho počuť), že absencia pozvánky (pozvánok) je cestou do pekla. Vzbudzuje dojem, že ide o niečo zakázané, tajuplné a príťažlivé. A just tam pôjdem! Priebeh rokovania mu dal za pravdu. Sotva stačil prečítať program a už sa začala živelná, živá, podnetná, smelá, plodná, úrodná a bohatá diskusia. Čo diskusia! Takú atmosféru nezažil ani ctihodný anglický parlament v najlepších časoch, ba dovolíme si napísať, že sa priblížila až k rokovaniu parlamentov oveľa južnejších, len bohužiaľ na päste, palice a pištole nedošlo. Zato lietali sliny, nadávky, preklínania do hnusných, smradľavých a zločinných komunistov, svinských gardistov, fašistov, diktátorov, manipulátorov, zlodejov, korupčníkov, mafiánov a hlavne do nespisovných charakteristík, ktoré vynechávame.

Vynechajme či preskočme i my niekoľkohodinové ľúte boje a na tomto mieste len zopakujme, že rozhodnutie členov o pozvánkach bolo veľmi zložité. Škoda, že analógiu so zrodom nového života sme v tejto súvislosti už spomenuli. Pravdou je, že sa konalo ešte 15 (slovami pätnásť) mimoriadnych zhromaždení, kým sa dospelo k rozhodnutiu, ktoré svojou bolestivosťou možno prirovnať k súhlasu československej vlády s Mníchovskou dohodou roku 1938, tej sovietskej s brest-litovským mierom roku 1918 alebo toho vášho, že dnes si večer doma nezapnete počítač.

Základná konštrukcia rozhodnutia bola pritom prijatá pomerne rýchlo. Pozvánka bude nielen na nástenke, ale predseda Činžiak ju nechá vložiť každému aj do poštovej schránky. Niektorí členovia si vydýchli, rozhodnutie padlo, treba pristúpiť k ďalšiemu bodu rokovania, teda k záveru, čo znamená, že môžu ísť domov, na pivo, futbal, uvariť neskorú večeru (od poslednej stravy, ktorú dostali zaplatenú z prostriedkov spoločenstva uplynulo už päť hodín), každý podľa ľubovôle, ako sa patrí v skutočne demokratickej a slobodnej spoločnosti.

Optimizmus vyplýval z toho, že väčšina členov nemala vtedy ešte skúsenosti s tým, že stratégia, línia, kľúčové a osudové rozhodnutia vznikajú pomerne ľahko, ale čert je zakopaný v detailoch, teda smerniciach. Napríklad vystúpenie takého Izbu (٣٢). Jeho pripomienky: Koľko dní pred zhromaždením musí byť oznam umiestnený na nástenke a kedy sa má ocitnúť v schránkach členov? Vzápätí sa zosypali ďalšie a ďalšie otázky a miestami aj ad hoc odpovede. Uviesť všetky by znamenalo popísať tak desať strán (١٥ mimoriadnych zhromaždení!), a preto vyberáme len tie najpodstatnejšie. Akými veľkými písmenami má byť pozvánka na nástenke napísaná a aká bude veľkosť písma textu v schránkach? Má byť pozvánka umiestnená v strede nástenky alebo v niektorom z uhlov? Typ písma? Všetko čiernou farbou alebo niektoré časti zvýrazniť (červenou, zelenou, modrou, žltou)? Podpísať na pozvánke predsedu alebo celú radu? Text umiestniť na šírku či na výšku? Druh papiera? Dať na pozvánku len podpis(y) alebo aj pečiatku? Má byť pozvánka v schránke aj v obálke?

Nakoniec sa podarilo dosiahnuť ak nie konsenzus, tak aspoň kompromis. K historickej udalosti došlo tak, že 15. mimoriadneho zhromaždenia sa zúčastnil len samotný Činžiak. Potom, čo podpísal všetkých ostatných členov, rozhodol. Samozrejme, že nie len tak naverímboha, teda samostatne, ale na základe konzultácie s ďalšími dvoma členmi Veľkej trojky (viď ďalej).

Naše sústruhy

Zase odbočme. Keďže sme sa už viackrát zmienili o Činžiakovi, považujeme za slušné, aby sme na tomto mieste aspoň úvodne načreli do jeho osobnosti, života a diela. Za panovania štátostrany žil Činžiak pokojným životom priemerného občana. Je to neuveriteľné, ale bolo to skutočne tak. Pochopiteľne, že mal na viac, veď on, ktorý sa mohol dotýkať končiarov Mont Everestu, sa skromne pohyboval len vo výškach Slovenského rudohoria. Dôvodom bolo, že ho neprijali do štátostrany. Niežeby sa o to neusiloval, ale žiaľ, nešlo to z objektívnych príčin. Jeho sestra totiž emigrovala. Keby do Sovietskeho zväzu, ale ona nie, just zamierila do nepriateľskej západnej cudziny. Od tej doby ju nenazýval inak ako Tá krava sprostá, ale skutočný hnev v ňom nebol: načo sa trápiť tým, čo aj tak nezmeníš? Čo zmôže, keď nič nemôže? Má určené mantinely a v nich sa pohybuje ako najlepšie vie. V praxi to znamená mať pohodlné zamestnanie, čiže také, kde nemusíš takmer nič robiť, nemáš zodpovednosť, ale plat je uchádzajúci, prirodzene z hľadiska existujúcich priemerných príjmov. Však mu jeho nadriadený, samotný predseda závodného výboru revolučného odborového hnutia (ROH) závidel:

„Vylepíte si svoje nástenky, Činžiačik (áno, takúto zdrobneninu si skutočne dovolil), prejdete sa po podniku, pri ceste jednotlivými prevádzkami ste dokonca na čerstvom vzduchu, osem a pol hodiny denne v zamestnaní, z toho práca tak na hodinu, čistá hlava, podnikový byt, závodná rekreácia, závodná strava, závodný lekár. Ten socializmus vymysleli pre vás.“

Činžiak rozpačito prikývol. Tá rozpačitosť bola samozrejme hraná: nech si predseda nemyslí, že nie je vďačný jemu, strane, vláde, podniku. V duchu si však hovoril: Keď mi závidíš, tak prečo neprejdeš na moje miesto a ja by som si sadol do tvojho kresla? Niežeby o tom mieste nesníval. Jednak však naň nemal žiadne šance (zatiaľ) a jednak nebolo o čo stáť (tiež zatiaľ). Veľká pracovňa, sekretárka, služobné auto, to boli len kulisy. Plán sa neplnil, a pretože štátostrana nemohla byť na vine, keďže už na základe svojej podstaty, revolučných tradícií a avantgardnosti bola neomylná, chyba bola v odborovej organizácii. Prevodová páka haprovala. Niežeby predsedu chceli vymeniť, veď každý vedel, že nič nezmôže a je úplne jedno, či tam sedí Peter alebo Pavel. Ale nechať si neustále nadávať, vzápätí si sypať popol na hlavu, a potom sa zosmiešňovať nesplniteľnými sľubmi ako sa zlepšíme, chyby odstránime, päťročnicu zvládneme za štyri roky? Ďakujem pekne, príjemné chvíle s pôvabnou sekretárkou za to nestáli.

Činžiak bol nástenkárom v národnom podniku Naše sústruhy. Samozrejme, že pri voľbe povolania mohol zatnúť úplne inam. Zeleninárstvo, práca v bytovom podniku alebo na benzínovom čerpadle by vynášali úplne iné príjmy, ale aj riziko: jednou nohou si neustále v krimináli. Nič pre Činžiaka, občana poctivého, ktorý pravidelne kráča na prvého mája v sprievode a volí kandidátov národného frontu.

Činžiak mal teda na starosti nástenky. Nie ich obsah, to bola činnosť o hubu, veľmi náročná a zodpovedná. O textoch a obrázkoch, ktoré sa vyvesovali, sa dlho a starostlivo rokovalo, zvažovalo sa každé slovo a každý uhol. Nie je tam inotaj, kontrarevolučný háčik, zákerne skrytá tajnička, zdanlivo neškodný pracovník, z ktorého sa vykľuje zradca a zapredanec? Obsah nástenky mali na starosti najkovanejší súdruhovia odborári a ani tí neboli vždy dostatočne bdelí, jedným slovom sklamali a z ideovej tvorby násteniek ich museli odvolávať do funkcií ministrov či generálnych riaditeľov, teda podstatne menej angažovaných postavení.

Činžiak dostal každý utorok v ústrednom sklade názornej agitácie zapečatené škatule, ktoré potom podniková komisia otvorila, skontrolovala, či obsah presne zodpovedá zoznamu a definitívne vydala rozkaz, rizikovosť ktorého brala dych: Vyvesiť! Činžiak tak učinil, pichal špendlíky (iba červené hlavičky, prosím), aktualizoval nástenky (zostávali len trvalky – So Sovietskym zväzom na večné časy, Ani zrno nazmar, Nesvietiš zbytočne?), ktoré síce nikto nesledoval, ale človek nikdy nevie. Čo keď oko niektorého z robotníkov padne na napísaný text alebo vystavenú fotografiu? V tom prípade musí byť všetko v poriadku, pretože príslušník vládnucej triedy by sa inak mohol vydesiť, že niekto ohrozuje jeho monopol a z toho dôvodu by mohol chytiť do ruky kladivo. Tým by sa porušil jeden zo základných princípov reálsocializmu: Robotníci sa nesmú nasrať! Zatiaľ k tomu nebol dôvod. Aspoň v Našich sústruhoch nie. V pondelok a utorok osadenstvo preberalo predovšetkým víkend (chata, pivo, doma krava pripravila príliš tvrdý rezeň), streda patrila aj práci, štvrtok a piatok príprave na víkend. Streda bol teda kritický deň, pracuje sa, nálada pod psa, na kom alebo čom si vyliať zlosť? Oko vládcu spočinie na nástenke, dátum je v poriadku, heslá ako vždy, niet dôvodu prečo sa nasrať. Beda, ak sa vyskytla chyba. Kto je na vine? Predsa prevodová páka. Ale nie prevodová páka tejto prevodovej páky, teda Činžiak. To by si vyprosil, on len plní príkazy. On je iba výfukom, ak sa nemá použiť neslušný výraz. Písmená prirodzene nesmú byť zoradené sprava doľava, ani obrázok hore nohami. Z toho by sa ťažko vymotal. Ale on je gramotný človek, na nástenky stačí 12,7 percenta jeho inteligencie.

Činžiak mal svoj kumbál vedľa pracovne predsedovej sekretárky, a tak cez pootvorené dvere mohol perfektne sledovať, čo sa deje v útrobách prevodovej páky. Nedá sa povedať, že svojho predsedu mal rád, ale pravdou je, že obdivoval, ako sa v stanovených mantineloch dokáže pohybovať. Predseda bol skúsený a dlhoročný kovaný funkcionár. Nič ho nemohlo rozhádzať, nič donútiť zmeniť pravidelný životný rytmus. Rozvážne sa usadzoval vo svojom kresle, pomaly pil kávu, trpezlivo slabikoval dennú tlač. Z času na čas pozýval sekretárku na chatu, ale s narastajúcim vekom sa frekvencia pozvánok znižovala. Bol splachovací: nadávali mu za neplnenie plánu, za nízku iniciatívu odborov, za to, že v závodnom rekreačnom stredisku sú na obed len dva chody, že niektoré odborárky nie sú dosť ochotné a on pokojne odpovedal: „Niekto na vine byť musí.“ A ďalej sedel v svojom kresle, pil kávu a čítal noviny. Činžiak sa od neho mnoho naučil a poučil pre život. Zdalo sa to neuveriteľné, ale stalo sa: po tohto rozvážneho muža si prišla náhla smrť.

Potrebný bol nový predseda, ktorý by verne a neškodne kráčal v šľapajach svojho predchodcu. Kto bol k tomu vhodnejší ako Činžiak, ktorý po rokoch v kumbále najlepšie poznal svojho učiteľa a mohol tak pokračovať v jeho diele? Kto bol bližšie k doterajšiemu predsedovi? Pravdu povediac, sekretárka, ale tá bola predsa len prijatá k s iným účelom. Doba už bola mäkšia, ľady sa topili (aj keď sa ešte nelámali), bolo to nedlho pred NONOT. Darmo sa Činžiak bránil. Urobili z neho kandidáta na člena KSČ (to sa odmietnuť nesmelo) a hneď dostal prvú stranícku úlohu: stať sa odborárskym bossom (to sa odmietnuť nedalo).

Činžiak vedel, že podstatou odborárskej činnosti, jej obsahom a vlastne účelom je schôdzovanie. Veď už ako nástenkár sa okrem pichania špendlíkov musel intenzívne i extenzívne venovať aj posilňovaniu svalov na zadnej časti svojho tela. Iný mohol chytať ryby, zbierať známky alebo jazdiť na bicykli, ale Činžiak ako profesionálny odborár zasväcoval svoj voľný čas schôdzam. Spočiatku, keď ešte nebol nástenkárom (pôvodné povolanie zásobovač), schôdzoval len pasívne. Sadol si medzi poslucháčov a prikyvoval. Prirodzene nie každému, ale len tomu, kto mal vplyv, kto rozhodoval. Neskôr sa už hlásil do diskusie, opakoval, zhrňoval a vyzdvihoval, čo povedal veľký človek. Musel by v tom čert byť, aby si ho nevšimli. Pravda, nie hneď, ale postupne. Na tretí raz to bol zvedavý pohľad, na šiesty skúmavý, na desiaty už pohovor. Veru, nikdy sa nevzdávajte. To už predsa povedal ten Brit Winston Churchill, ale toho v prejave nespomenieme, božechráň, veď to bol imperialista. A tak sa začala spolupráca. Činžiak bol dôverne predvolaný, oboznámený s tým, o čom a ako sa bude hovoriť, bolo mu odporučené, kedy má vystúpiť a čo povedať, v medzičase ako sa na ten alebo onen prejav tváriť, nadšene tlieskať alebo nesúhlasne bučať. Tento užitočný prístup mu spočiatku vyniesol len dobrovoľné a neplatené funkcie v podniku a v mieste bydliska: odbory, Zväz československo-sovietskeho priateľstva, Zväzarm, zväzy požiarnikov, filatelistov, včelárov, záhradkárov atď., dokonca sa mu podarilo stať sa členom zväzu žien. Skrátka a dobre, podnikal na všetkých frontoch a pošťastilo sa, stal sa nástenkárom. Šťastie vlastne nie je správny výraz. Šlo o výsledok jeho úsilia, o uznanie jeho schopností.

A teraz predseda. Obrovská pracovňa, len dvoje dverí od riaditeľovej, a nič na práci. Pravda, to len z pohľadu nenávistníkov a závistníkov. Pretože jeho zodpovednosť bola obrovská. Schôdze, prejavy, záväzky. Podnikový riaditeľ si ho vždy dal zavolať, vysvetlil čo a ako. Ale realizácia, teda výber obleku, kedy siahnuť po minerálke a kedy si starostlivo zapisovať, ako sa tváriť, akým smerom krútiť hlavou, to je na Činžiakovi, na jeho správnom funkcionárskom inštinkte. Okrem toho nezabúdať, že odborársky funkcionár musí byť rozvážny a umiernený v pití, ale súčasne ľudský, blízko k masám. A samozrejme, vedúca úloha strany. Akoby to Činžiak neovládal lepšie ako riaditeľ. Ale skutočne múdry hrá hlúpeho. Len hlupák sa chvasce svojím rozumom. Veď je predsa nad slnko jasné, že ten má iba štátostrana.

Múdry Činžiak súčasne myslel na zadné kolieska. Človek nikdy nevie, kedy, ako a čo sa môže zvrtnúť. Len si to vezmite: monarchia, Československá republika, Slovenský štát, ľudovodemokratický štát, socialistický štát. Poučné: nič netrvá večne. Ak sa rozhodovalo a hlasovalo o niečom skutočne dôležitom, háklivom alebo problematickom, skrátka, ak niečo smrdelo, on chýbal. Bol na služobnej ceste alebo ochorel. On nikoho z práce nevyhodil, nikoho nevylúčil, nebol pritom, keď sa prijímali vyhlásenia, ktoré odsudzovali zapredancov či vyzdvihovali večnú platnosť Poučenia z krízového vývoja.

Darilo sa. Činžiak si každý deň prečítal od prvej do poslednej strany odborársky denník, podrobne študoval všetky uznesenia a rozhodnutia, ktoré sa zaoberali odbormi, hltal publikácie, ktoré sa týkali jeho predsedníckej profesie. A samozrejme jazdil na schôdze, múdro počúval, prikyvoval alebo nesúhlasne krútil hlavou, potom zhrnul, vyzdvihol, poukázal na rezervy, stál v pozore pri spievaní Piesne práce. Dobrý život. Málokto v okolí dokázal tak presne recitovať odborárske predpisy ako on. Nie preto, aby ich uplatnil, božechráň. Ale ak sa niekto prišiel sťažovať, Činžiak ľahko našiel protiargumenty. Kverulantov bolo však pramálo, ľudia radšej hrach jedli, nehádzali ho o stenu. Vcelku možno povedať, že Činžiakove kruhy nikto nerušil. Zazvonil a už tu bola sekretárka s kávou alebo minerálkou, ostré si schovával v priečinku písacieho stola. Miestny k nemu sotva zablúdil a pre cudzích si vymyslel fintu: v pracovni nechýbala mohutná busta aktuálneho predsedu Svetovej odborovej federácie, na stenách portréty najvyšších domácich odborových predákov i tých v bratských krajinách, toho v najbratskejšej v trojnásobnej veľkosti. Kým si návšteva prezrela všetky osobnosti a vykoktala úžas nad ich genialitou, uplynul čas prijatia a nastal čas obeda (večere, olovrantu). Nebola to jednoduchá činnosť, pretože sa stalo, že niektorý z význačných súdruhov zomrel alebo ho vypoklonkovali z funkcie, a tak bolo treba obratom odstrániť príslušný portrét, postarať sa o nový, aktuálny. Činžiak perfektne ovládal životy a dielo význačných odborárov, dokázal citovať z ich prejavov, a tak hostia uznanlivo pokyvovali hlavami, áno, to je ten pravý ochranca práv pracujúcich.

Na jedného koníčka mal Činžiak predsa len čas. Večer v posteli sa mohol venovať dejinám. Nie tým príliš učeným, ale tým s omáčkou, rôznymi prísadami a výmyslami, ktoré autori dávkujú v románoch. Čítal ich náruživo, do hlavy si ukladal deje a príbehy pravdepodobné i vymyslené, zamýšľal sa nad činmi vládcov, pohŕdavo preskakoval osudy plebejcov, sledoval kolobeh udalostí. Heslá o večnosti sú iba zbožným želaním, ilúziou ich tvorcov, že oni a ich dielo pretrvajú naveky. Nemilosrdný mlyn udalostí ich rozomelie, koleso dejín rozmliaždi a pošle do zabudnutia. Ani žiadna ríša netrvá večne. Zanikla tá rímska, zmizne i dnešná ruská, ktorá si hovorí socialistické spoločenstvo. Otázkou len je, kedy sa tak stane.

Navzdory Činžiakovej vzdelanosti a prezieravosti, keď nastal NONOT, bol prekvapený tak ako všetci ostatní, vrátane múdrych analytikov a syntetikov, ktorí všetko vedeli, predvídali, ale nikomu nič nepovedali.

Poučený dejinami i realitou, Činžiak vedel, že nie je príliš potrebné zaoberať sa javmi vonkajšími, všetkými tými zástavami, prejavmi a heslami. To, čo sa deje na povrchu, nie je dôležité a slúži len k odvráteniu pozornosti, oklamaniu davu. Skutočne významné udalosti prebiehajú skryto, pod povrchom. Vodné pólo je šport veľmi tvrdý, ale aspoň čiastočne sa deje nad vodnou hladinou. Chmaty, hmaty, kopance a údery v živote sa konajú výlučne pod vodou, a to primerane múčnou, zákerne, nečakane. Každý bojuje proti každému, spojenectvá sú len účelné a dočasné, včerajší najúprimnejší priatelia sú zajtrajší najväčší nepriatelia. To platí v jeho podniku i vo všetkých ďalších oblastiach. Vraj človek človeku vlkom. Ale vlk je predsa vypočítateľné zviera. Vďačnosť je nemoc, ktorou trpia psi, povedal vraj samotný báťuška Stalin. A ten v živote niečo preskákal a koľkých len pochoval!

Manželku a dvoch synov vychovával Činžiak v súlade so svojím predsedníckym postavením. Žena bola funkcionárkou v zväze žien (na rozdiel od neho bola skutočne ženského pohlavia). Pretože konkurencia v štátostrane bola priveľká a odbory neprichádzali do úvahy, aby ho nikto neobvinil z rodinkárstva a protekcie, zameral synov iným smerom: jeden pracoval v zaujímavých spotrebných družstvách, druhý v takmer rovnako zaujímavých družstvách výrobných. Nebol preto problém, aby hneď po NONOT zaveslovali (manželka a synovia) do víťazného hnutia. Rodinná rada rozhodla o postupe. Hneď na prvej schôdzi vystúpili a priznali, že ich manžel a otec bol za bývalého, toho hnusného, okupačného a kolaborantského režimu odborárskym funkcionárom. Ale môžu oni za to, zodpovedajú za Činžiaka? Nebuďte ako oni, posudzujte nás podľa našich vlastných činov, vyzvali prítomných. Prichádzame s čistým štítom, so srdcami na dlaniach, snahou pomôcť, vytiahnuť republiku z marazmu, pretože naša vlasť nekvitne.

Slová sprevádzali úprimné pohľady, vzdychy, nechýbalo ani koktanie a slzy v očiach. Bývalí súdruhovia a budúci páni ich odmenili potleskom, za starých časov by sa povedalo, že spontánnym, dlhotrvajúcim a búrlivým. Nie sme ako oni, skandovali a všetci v hnutí sa v pohnutí objali.

Veľká trojka

Čo sa samotného Činžiaka týka, NONOT znamenal pre neho veľkú zmenu. Ako odborársky šéf prirodzene skončil, ale pri previerkach nových inkvizítorov nedopadol najhoršie: nepošpinil si si ruky, konštatovali. Čo bola pravda pravdúca, pretože Činžiak mal ruky čisté, pestované. Keby len ruky, aj nohy, nesmrdeli mu, každé ráno sa sprchoval. Keďže do dôchodku mal ďaleko a príbuzní zastávali zaujímavé funkcie vo víťaznom hnutí, umiestnili ho na personálny úsek, ktorý potom, čo podnik kúpili tí praví kapitalisti zo Západu, premenovali na útvar rozvoja ľudských zdrojov. Ak si tam chcel uspieť, nesmel si konať, ale len vykonávať. Činžiak rýchlo pochopil dve základné heslá nových pánov: 1. My sme majitelia a teda len my rozkazujeme, 2. Demokracia končí pri bránach podniku.

Odbory boli zakázaným slovom, dosť oštary je s nimi predsa v materskej krajine nových vladárov, vyprosia si rovnaké poleno pod nohami v podniku, ktorý si kúpili aj s jeho pracovníkmi. Komu sa nepáči, môže ísť. Každému sa páčilo, nikto nechcel ísť, ale musel, pretože sa skoro ukázalo, že útvar rozvoja ľudských zdrojov slúži hlavne na prepúšťanie údajných zdrojov, ktoré sú vo veľkej väčšine len balastom, prinajlepšom prostriedkom. A tak Činžiak ľútostivo krútil hlavou a do obálok dával prepúšťacie dekréty. Ale nepodpisoval ich, ani na jedinom nebol jeho podpis. Všetko sa predsa môže zvrtnúť a čistý štít je jedinou devízou poctivého človeka.

Po NONOT sa mnohí schovali do ulity, mnohí sa bili v prsia a kričali, ako boli prenasledovaní, mnohí výskali od nadšenia v očakávaní nového dneška a skvelého zajtrajška. Ale Činžiak, poučený životom a románmi, si počínal inak. Nepripojil sa k víťazom, nenechal sa však samozrejme zatlačiť ani medzi včerajších utlačovateľov. Treba vyčkať, hladina je rozčerená, pod ňou prebieha neľútostný boj, nad ňou len úhybné manévre. Až po čase sa vynoria skutoční vládcovia. Hlásiť sa k ľuďom prvého dychu a vstúpiť do ich radov je riskantné. Nielen preto, že z prvých víťazov sa stanú druhí porazení, ale i preto, že medzi nimi je teraz veľká tlačenica, pozorne sa sledujú, hľadajú nepriateľov a ľahko by prišli na to, že akýsi Činžiak nebol disident, ba dokonca ani prenasledovaný. Postaviť kariéru na tom, že mu ušla sestra, bol teda diskriminovaný, do štátostrany vstúpil z donútenia (z postavenia kandidáta nebolo iné východisko), ako odborár bol vlastne v permanentnej opozícii voči režimu? Keby sa mu to i podarilo, vždy je tu množstvo ľudí, ktorí ho zásluhami predstihnú.

To neznamená, že v prvej fáze príprav na novú kariéru neurobil nič. Rozhodol sa, že doterajší Činžiak jednoducho zmizne. Všetky dokumenty o ňom sa stratia, nikdy neexistovali, človek Činžiak, pohlavie mužské, do NONOT jednoducho nebol.

Preto odišiel z Nových sústruhov bez ohľadu na to, že práca so zdrojmi ho zaujala. Boli aj nejaké školenia, pardon, tréningy, kde bolo dôležité rovnako ako predtým prikyvovať a starostlivo si zapisovať. Činžiak k tomu pridal aj ochkanie nad múdrosťou trénera a dokonalosťou personálnej práce v kapitalizme 19. storočia, za čo si vyslúžil takmer priateľské potľapkanie po ramene: „Vidíte, vy stará štruktúra, ako vám to ide, ako sa formujete.“ Veru, oceľ sa zakaľovala. Trochu Činžiakovi chýbali len schôdze. V podniku sa iba nudne pracovalo a staré známe uličné organizácie v mieste bydliska sa vytratili. Nebolo kde si odpočinúť, nezáväzne zarečniť či zatlieskať. To ale nebolo podstatné. Bez spálenia všetkých mostov, ktoré ho spájali s Našimi sústruhmi, sa minulosť vygumovať nedala.

Podarilo sa. Pamätáte sa na Činžiakovo prvé interview pre celoštátny oznamovací prostriedok? Obmedzený redaktor sa nevhodne opýtal: „Môžete nám niečo povedať o svojej minulosti, o histórii svojej rodiny, o tom, čomu ste sa venovali pred NONOT?“

Činžiak jasne a pravdivo odpovedal: „Údaje a dokumenty o tom sa nezachovali.“

„Ako nezachovali?“ nechápal hlúpy novinár. „Vy neviete, čo ste robili, kto boli vaši rodičia?“

„Myslím, že na túto otázku som vám už odpovedal,“ trpezlivo a láskavo odvetil Činžiak. Po rozhovore samozrejme zmizol z oznamovacích prostriedkov dotyčný redaktor, jeho vedúci, vedúci vedúceho i riaditeľ. Činžiakov list života sa predsa začal písať až po NONOT, čo rýchlo pochopili a podľa toho konali aj najväčší obmedzenci.

Okrem bielenia stránok Činžiak pozorne sledoval skutočné deje, odhadoval smer vývoja. Bol rozvážny a trpezlivý. Riadil sa heslom, ktoré výborne znie v jazyku bratov Čechov: První vyhrání z kapsy vyhání. Ženy a muži NONOT, prví milionárski zlodeji a zbohatlíci skončili v prepadlisku. Aj beznádejní idealisti a blúznivci, ďalej ľudia bez potrebnej základne, bez nutnej mafie moci výkonnej, súdnej a zákonodarnej za svojím chrbtom. Pohybujú sa po zdanlivo širokej a bezpečnej ploche, myslia si, že majú pod sebou pevnú základňu. V skutočnosti ide o pyramídu, zapichnutú špičkou do zeme. Stavba sa nakloní, potom spadne, pochová pod sebou včerajšieho víťaza. Postup musí byť opačný: potrebuješ spoľahlivú základňu, aby si mohol tancovať na špičke.

Šťastie praje pripraveným. Vláda múdro schválila zákon, ktorý upravoval privatizáciu bytového fondu. Činžiak zavetril a dôsledne sa vydal po teplej stope. Naštudoval zákony, bol veľmi aktívny pri príprave vzniku spoločenstva, radil spolubývajúcim v dome, čo musia urobiť pri prevode bytu do svojho vlastníctva. Tesne pred zakladajúcim zhromaždením poslal všetkým nastávajúcim členom list, v ktorom ich upozornil na to, čo všetko musí budúci predseda ovládať: občiansky zákonník, prácu na počítači, bankovníctvo, účtovníctvo, techniku a technológie spojené s kúrením, vodou, plynom a stavebníctvom, mať styky na úradoch a ešte mnoho užitočných schopností, znalostí a zručností. Nenapísal síce, kto jediný v dome týmto požiadavkám vyhovuje, ale to napadlo azda aj tomu s najdlhším, teda nekonečným vedením.

Činžiakovi bolo však jasné, že jeho schopnosti sú dobré len na odstrašenie kandidátov- hlupákov. Rozhoduje niečo úplne iné: správne kontakty na správnych ľudí. Mohol si len gratulovať, že pamätal na základné heslo všetkých porevolučných časov, totiž, že každá revolúcia požiera svoje deti. Nie že by sa po NONOT odťahoval od známych disidentov Kuriča (27) a Pivnicu (3), pretože aj takí v dome boli, ale príliš sa s nimi ani nebratríčkoval v presvedčení, že idealisti to v dejinách vždy prehrali. V čase, ktorý predchádzal vzniku spoločenstva vlastníkov, sa situácia do značnej miery už vykryštalizovala, bolo jasnejšie, kto má predpoklady uspieť, kto bude víťazom v ďalšej etape, mať najväčší vplyv a prostredníctvom bábok na scéne rozhodovať. V ich dome to boli Apartmán (7) a Vila (8), ktorým Činžiak pohotovo ponúkol svoje služby. Obaja zbohatlíci prostredníctvom závislých nájomníkov, teda svojich dlžníkov, čiastočne aj presvedčovaním a len v jednom prípade tvrdšou masážou vysvetlili budúcim členom, že Činžiak je najlepším kandidátom. Zvíťazil veľkou väčšinou hlasov. Odvtedy si Apartmán, Vila a Činžiak hovorili Veľká trojka, čo ako uznáte, je vzhľadom na dobu oveľa lepší a aktuálnejší názov ako Ruská trojka.

Príprava zhromaždení bola pre Činžiaka rutinnou záležitosťou (aféra s pozvánkou ešte len mala nastať). Organizoval on v živote onakvejšie schôdze. Pravda, prvé, ustanovujúce zhromaždenie spoločenstva dirigoval opatrne a nenápadne, nebol ešte zvolený. A hoci táto záležitosť bola po spomínaných starostlivých predrokovaniach viac-menej istá, najprv treba medveďa chytiť a až potom piť na jeho kožuch.

Vo svojej kartotéke mal Činžiak prejavy na najrozmanitejšie príležitosti a na všetky možné druhy schôdzí, pardon, mítingov (hnusný rusizmus schôdza tvrdo odsúdil a začal používať našské, írečito slovenské slovo míting. Niekedy mu ale termín schôdza unikol, darmo, zvyk je železná košeľa). Činžiak poznal frázy na otvorenie a ukončenie rokovania, na povzbudenie či uspokojenie prítomných, odpovede na tie najnečakanejšie, najprefíkanejšie a najzákernejšie otázky. To sa týkalo aj výberu miesta a času rokovaní, pozvánok, občerstvenia, atď.

Zhromaždenia spoločenstva vlastníkov sa vždy konali v spomínanej škole, v triede I.A. Činžiak vedel, že miesto rokovania veľmi často ovplyvní aj jeho dej, ba môže byť i určujúce. Vyber krčmu alebo športový štadión a ľudia začnú vykrikovať a nadávať, disciplína žiadna. Ale I.A? Na stenách obrázky nevinných a nežných tvorov, kresbičky, vedľa teba dojímavo malé prezuvky. Nepravdepodobné, že by ľudia v takomto prostredí vykrikovali, hádali sa, nadávali si. Ak sa i takýto prípad vyskytne, stačí povedať: Keby vás len tie chúďatá počuli alebo Keby vás teraz videl váš synček (vnúčik). Aj malé lavice, do ktorých sa sotva zmestíš, sú dobré: omínajú, nikto tu nechce dlho vysedávať. Nielen trieda, ale aj budova školy bola zvolená premyslene. Niekdajšie občasné schôdze obyvateľov vtedy ešte podnikových bytov sa zvolávali do podzemia domu, teda presnejšie povedané do predsiene, cez ktorú sa vstupovalo do pivníc, ktoré zrejme v čase vojny mali slúžiť ako kryty. Ponuré, tmavé a vlhké miesto, jediná sliepňajúca žiarovka. Všetci členovia, teda aspoň spočiatku, ocenia Činžiaka za výber školy. A o ten začiatok predsa najviac ide, potom to už pôjde hladko, ako po dobre vyjazdených koľajniciach. Žiadnu výhybku alebo odbočku predseda nedopustí.

Vchod do školy strážil tvrdý a nekompromisný školník Buldog. Za nepatrný úplatok ho Činžiak zaprisahal, aby za žiadnu cenu, ale skutočne v nijakom prípade nepustil do budovy nikoho, kto nemá prezuvky, samozrejme, okrem Apartmána a Vilu. Správne predpokladal, že tak eliminuje najmenej tretinu členov. Niektorí vôbec neprídu, pretože nemajú vhodnú reprezentatívnu obuv na prezutie (poltopánky, resp. ihličky sa neuznávajú, v nich, vážení, chodíte predsa von), ďalším sa nebude chcieť brať si čisté ponožky či pančuchy, početné budú prípady, keď si ľudia prezuvky zabudnú, odídu si po ne domov a už sa nevrátia.

Jediným problematickým faktorom prípravy prvého zhromaždenia bol vlastne len Fľaška (1), relikvia zo socialistických časov. Zo zvyku ho stále titulovali domovník, aj keď táto funkcia bola už dávno zrušená. Keď bol ešte dom podnikový a rovnako tak aj byty, zastával Fľaška toto zodpovedné postavenie a z jeho titulu získal byt na prízemí. Bolo však slovo zastával na mieste? Keď niekoľko mesiacov po nasťahovaní prví obyvatelia nesmelo namietli, že by bolo načim trochu upratať, dať zámok na vchodové dvere, ktorý ktosi ukradol, Fľaška sa rozreval: „Tak vykorisťovať sa vám zachcelo, na robotnícku triedu útočiť, sekírovať ju a prenasledovať? Ale tie časy, pánkovia, už dávno skončili, teraz vládneme my a komu sa to nepáči, nech len povie, naše holé päste máme stále pripravené a keby niečo, je v zálohe aj ozbrojená päsť.“

Po tomto prejave už nikto nezatúžil po upratovaní, obyvatelia sa pri ňom radšej striedali sami, behali na obvodný podnik bytového hospodárstva (OPBH), vymieňali žiarovky, opravovali kľučky na chodbových oknách. Medzi sebou si šepkali: „Hľa, Fľaškov komunizmus, všetci za jedného.“

Nemožno ale povedať, že Fľaška vôbec nepracoval. Vchodové dvere do jeho bytu boli takmer neustále pootvorené a mohutný domovník vítal návštevníkov a neznámych prívetivým pozdravom: „Čo tu hľadáte, za kým idete, ja si na vás posvietim.“ Rovnako tvrdý bol aj voči obyvateľom, ktorí prichádzali podľa jeho názoru neskoro, používali výťah a rušili tak nočný pokoj. Smetie na chodbách ho nezaujímalo, ale veľmi citlivý bol na výtvarnú činnosť detí, ktorá sa prejavovala kresbami na chodbách. Ak takého mládežníka prichytil, na mieste ho vyzauškoval, za čo mu niektorí rodičia boli vďační.

Postupom času však Fľaškova moc oslabla. V dôsledku nesmierneho pitia totiž zoschol, zmenšil sa, a jeho najväčšia zbraň – hlas – sa vytratila. Nový zvuk, ktorý vydával, bol tichý, často prechádzal do chrapotu. Postrach sa menil v trosku. Činžiak si ale nemohol dovoliť okamžite a naraz ho eliminovať. Hlupák sa ožerie, narobí zmätky, naruší prípravy na vznik spoločenstva vlastníkov, možno aj privolá nežiadúcu pozornosť polície, vyvolá zárodok vzbury, do ktorej sa určite nabalia Kurič, Pivnica a možno i ďalší Činžiakovi neprajníci. A tak očistom zapojil Fľašku do príprav na prvé zhromaždenie, pýtal sa ho na názor, nechal ho zhotovovať návrhy, ktoré vzápätí bez prečítania hádzal do koša. Poveril ho dokonca prípravou miestnosti v I.A, čo sa ukázalo ako veľká chyba. Našťastie budúci predseda zavčasu zasiahol, Fľaška totiž všetko poplietol, predsednícky stôl umiestnil na opačnú stranu, zabudol na kvetinovú výzdobu a hlavne nepriniesol z miestnosti riaditeľa školy dve kreslá pre Apartmána a Vilu.

Definitívne zlomenie vlády kedysi všemocného domovníka mal Činžiak pripravené v tajnom bode programu, ktorý do pozvánky nedal, ale v diskusii sa môže každý vyjadriť, všakže? A tak aj on predložil svoj návrh, ktorý začal rečníckou otázkou „Čo s domovníckym bytom?“ Potom pokračoval: „Ten predsa náleží domovníkovi a túto funkciu nikto nevykonáva, takže spoločenstvo by ho malo ponúknuť k predaju, za čo utŕži pekné peniaze.“

Činžiak vedel, že zákon to neumožňuje, ale kto z prítomných ho okrem neho pozná? „Sme však humanisti,“ ubezpečil poslucháčov. „Nevyhodíme človeka na ulicu. Preto navrhujem, nechajme dotyčného v byte, urobme z neho tiež vlastníka, pravda za predpokladu, že nám tu na mieste všetkým sľúbi, čo aj podpíše, že bude riadne zatvárať dvere, ožierať sa bude dôstojne a zvracať nebude na chodbe či pred domom, ale len vo svojom byte.“

Váhavý súhlas na strane jednej, ďakovanie a slzy v očiach na strane Fľašku. Od toho času sa bývalý vládca úctivo Činžiakovi klaňal, poskytoval mu všemožné, ale len niekedy užitočné informácie. Ani pes však nie je vždy prospešný, a preto ešte neprestáva byť najlepším priateľom človeka.

Načrime teraz trochu hlbšie do histórie. Bolo to kedysi v polovici 70. rokov minulého storočia, keď sa prví obyvatelia – Zakladatelia – nasťahovali do panelového domu na Agátovej ulici číslo 151/2. Teda v rokoch takých strašných, že radšej na ne nespomíname alebo keď, tak ich aspoň komolíme. V rokoch, keď sa väčšina národa množila a využívala mladomanželské pôžičky, trávila opulentné dovolenky v stanoch na Domaši alebo Balatone, bezstarostne sledovala futbalové a hokejové zápasy, zatiaľ čo hrdinovia úpeli vo väzniciach. Boli to obyvatelia, ktorých otcovia šli na brigády do baní a matky ako traktoristky rozorávali na poliach medze. Prarodičia treli biedu v chatrčiach masarykovskej republiky alebo sa húfne sťahovali do Ameriky. O to viac si Zakladatelia cenili moderné umakartové byty 1+1 až 4+1. Plná vybavenosť, kuchyňa, kúpeľňa, záchod. Čo viac by príslušník rozvinutej socialistickej spoločnosti mohol chcieť?

Že čo?! Po NONOT sa predsa ukázalo, že spoločnosť sa nerozvíjala, ale zvíjala, ľudia sa nevinuli k sebe, ale vyli zúfalstvom. Vtedajší vrchný náčelník vyhlásil, že občania bývajú v králikárňach. Pochybnosti: nezmenili sme sa vplyvom prostredia aj my na tieto síce roztomilé tvory, ale predsa len zvieratá? Máme sa presťahovať? Avšak kam? Smieme obsadiť skvelé vily na pahorkoch a výstavné domy na nábrežiach? Vojdeme sa tam všetci? Medzi obyvateľmi sa rozšírili psychické poruchy. Opitý Fľaška verejne vykrikoval, že je králik a chvastal sa, že má jeho schopnosti rozmnožovania sa. K jedlu požadoval seno, slamu a nejakú zeleninu, do obydlia aspoň desať samíc. K pitiu chcel po prvý raz v živote dokonca vodu, čo bol jasný dôkaz toho, že prinajmenšom na prechodnú dobu prišiel o rozum.

Kvôli králikárňam došlo dokonca k jednej z najväčších bitiek v histórii krčmy U jeleňa. To vtedy, keď sa stavbár, čo sa vrátil z kultúrnej rekreácie v stovežatej matičke, chcel pochváliť svojou znalosťou veľkomestských pomerov. Tak ako vám dupú králiky? oslovil obyvateľov Agátovej v narážke na obľúbený pozdrav, ktorý vtedy vraj frčal v meste, kde majú aj metro. Odpoveďou mu boli hnevlivé výkriky, popadané a vzápätí nad hlavami sa hompáľajúce stoličky. Výsledok? Nejaké tie zranenia, zničený majetok (vlastne v akom vlastníctve?), skvelé divadlo pre občanov v okolitých oblokoch, ale aj vyjasnenie situácie. Všetci vtedajší obyvatelia Agátovej 151/2 následne totiž písomne doložili, že králiky doma nechovajú a potvrdeniami od lekárov dokumentovali, že nie sú králikmi. Naopak, zdravé králičie mäso radi konzumujú (súhlasná rezolúcia prezídia Najvyššej rady chovateľov králikov). Po nejakom čase odpadla aj obava, že ľudia z Agátovej sa budú musieť sťahovať. Ukázalo sa totiž, že nehrozí, že im niekto ponúkne elegantné byty 10+6+3.

Vráťme sa ale zase do tých rokov dávnych, keď sa neúspech vydával za úspech a zaostávanie za vymoženosť. Za mier bojovali všetci v jednom šíku, namiesto toho, aby sa použil taký Superman, ktorý by sám dokázal vybojovať viac pokoja ako celá Svetová rada mieru. Tí, čo videli už vtedy správne, pôsobili podľa hesla Čím horšie, tým lepšie. Veď keby nie zdanlivých úspechov n. p. (národného podniku) Naše sústruhy, nikdy by nevzniklo podnikové bytové družstvo a jeho členovia by nemuseli bývať v králikárni. V jednom byte by sa tiesnili tri-štyri generácie, nespokojnosť by narastala, výbuch by sa urýchlil. Na druhej strane, uvažovali iní, keby nastal skôr, my muži a ženy NONOT by sme nezažili svoju hodinu slávy.

Z histórie pripomeňme ešte to, že keď králikáreň číslo 151/2 dokončili, ulica, na ktorej stála, ešte neexistovala. Dom bol jej jediným objektom, ostatne ani ulica sa ešte nemenovala Agátová. Že neexistovala, to nevadilo, meno musí mať. Pôvodne ju nazvali po akomsi protifašistickom bojovníkovi, ktorý sa nechal počas vojny obesiť. Okrem toho bol aj komunista. Po NONOT sa spontánne požadovalo, aby takého relikvie minulosti boli na večné časy (a nikdy inak) odstránené. Zdanlivo napodiv proti premenovaniu inkriminovanej ulice boli niektorí členovia víťazného hnutia. Poukázali na to, že dobrý komunista je mŕtvy komunista, a keď je ten obesenec na druhom svete, slúži ako príklad ešte nemŕtvym súdruhom. Názov treba zachovať, pretože ako je známe, príklady priťahujú.

Sídlisko

Ulica, v začiatkoch vlastne neulica, sa nachádzala v prirodzenom prírodnom prostredí, vpravo bariny, vľavo bariny, dokonca ani všetky stromy sa nepodarilo vyrúbať. Prvým problémom nových obyvateľov bolo identifikovať svoje bydlisko. Neďaleko od neho sa totiž nachádzalo 14 navlas rovnakých panelákov, zárodkov budúcich ulíc. Činžiak to vyriešil ľahko a s prehľadom. Keďže býval na šiestom poschodí, vyvesil si do okna veľkú zástavu svojho ROH. Tá mu slúžila ako identifikačný znak, keď sa z neveľkej vzdialenosti od autobusovej zastávky (3 km) blížil k svojej králikárni. Nezabudol ani na večerné hodiny a po zotmení mala manželka príkaz rozsvietiť baterku upevnenú na zástave. Červené svetlo jasne ukazovalo Činžiakovi správny smer. Netrafil len raz, keď hodne pripitý (povinné oslavy narodenín súdruha riaditeľa) nie a nie uvidieť svoju červenú lampu. Vzal teda domy pekne z kraja, prvý, druhý, štrnásty, ale ten správny i tak nenašiel. Ešte raz. Po asi piatom pokuse to vzdal, uchýlil sa na autobusovú zastávku, pretože logicky predpokladal, že ráno ho tam žena objaví. Stalo sa.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

SSS

Pozvánka

Naše sústruhy

Veľká trojka

Sídlisko

Vecné poriadky