Patricia Gibneyová

Bludisko stratených duší

Preložila Martina Zrubáková

Ukážka z elektronickej knihy

Patricia Gibney

THE MISSING ONES

Copyright © 2017 by Patricia Gibney

All rights reserved.

Translation © 2019 by Martina Zrubáková

Jacket design © Richard Augustus

Jacket images © Arcangel.com

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.,

ISBN 978-80-551-6658-2

Venujem Aisling, Orle a Cathalovi.

Môj život, môj svet.

Prológ

31. január 1976

Jama, ktorú vykopali, bola hlboká sotva necelý meter. Telíčko zabalené v mliečnobielom vreci na múku bolo pevne omotané šnúrami zo špinavej, kedysi bielej zástery. Vrece kotúľali po zemi, hoci bolo dosť ľahké a mohli ho niesť. Očividne nemali k mŕtvemu dieťaťu žiadnu úctu, lebo jeden z nich ho kopol doprostred jamy a ešte ho podpätkom topánky zadupal hlbšie do zeme. Nezaznela modlitba ani slová posledného požehnania, len mokrá zemina rýchlo nahádzaná do jamy pokryla biele vrece čiernotou temnou ako noc, čo sa náhle bez súmraku znesie na zem. Pod jabloňou, ktorú na jar obsypú biele kvety a v lete bohato zarodí, teraz ležali dve kopy zeme – jedna pevná a tvrdá, druhá čerstvá a mäkká.

Z obloka na treťom poschodí to sledovali tri drobné tváre s očami skalenými od hrôzy. Kľačali na jednej z postelí na vankúšoch vypchatých perím s pichľavými kostrnkami.

Tí dolu zobrali lopaty a odišli, no trojica ďalej zízala na jabloň, teraz už osvetlenú kosákom mesiaca. Stali sa svedkami čohosi, čo ich nedospelé hlavy nevedeli pochopiť. Triasli sa, ale nie od zimy.

Vtom jedno z detí, s očami upretými na jabloň, prehovorilo.

„Som zvedavý, kto z nás bude nasledovať.“

Prvý deň

30. december 2014

Prvá kapitola

Susan Sullivanová išla na stretnutie s osobou, ktorej sa bála najviac na svete.

Prechádzka, áno, prechádzka jej urobí dobre. Vyjde von na denné svetlo, preč z dusivej atmosféry domu, preč od dobiedzajúcich myšlienok. Zobrala iPod, vložila si do uší slúchadlá, na hlavu nasadila tmavý vlnený klobúk, tuhšie si pritiahla cípy hnedého tvídového kabáta a vyrazila do treskúcej snehovej fujavice.

Myšlienky v hlave jej cválali ako splašené kone. Koho sa snaží oklamať? Veľmi dobre vedela, že aj tak neunikne pred nočnou morou svojej minulosti. Strašila ju každý deň od chvíle, keď otvorila oči, v noci sa jej votrela do snov, čierna a rýchla ako netopier, a nedala jej dýchať. Snažila sa skontaktovať s inšpektorkou z policajnej stanice v Ragmulline, no tá sa neozvala. Mala to byť jej bezpečnostná poistka. Jej najväčším želaním bolo dozvedieť sa pravdu, a keď vyčerpala všetky zvyčajné možnosti, rozhodla sa pátrať na vlastnú päsť. Možno jej to pomôže zbaviť sa démonov. Striaslo ju. Pridala do kroku, a hoci sa jej na klzkom povrchu šmýkalo, nevšímala si to. Musí sa dozvedieť pravdu. Je najvyšší čas.

Vliekla sa mestom, s hlavou hlboko sklonenou čelila vetru a napredovala tak rýchlo, ako sa len dalo na zamrznutých chodníkoch. Prv ako vstúpila cez tepané železné dvere do katedrály a automaticky sa prežehnala, uprela pohľad na dve veže týčiace sa k oblohe. Na betónových schodoch posypaných hrsťou soli jej kryštáliky zachrapčali pod čižmami. Už nesnežilo tak husto a spoza tmavých mrakov sa nízko na oblohe vynorili trblietavé lúče zimného slnka. Zaprela sa plecom o chladný kov, otvorila, skrehnutými nohami stupila na gumovú rohožku, a keď doznela ozvena zatvárajúcich sa dverí, obklopilo ju ticho.

Vybrala si z uší slúchadlá a nechala si ich hompáľať na pleciach. Keďže kráčala viac ako pol hodiny, riadne premrzla. Východný vietor sa jej zavŕtal pod niekoľko vrstiev oblečenia a nedostatočná hrúbka telesného tuku neochránila jej vyše päťdesiatročné kosti pred chladom. Pošúchala si tvár, prstom pomädlila hlboko posadené oči a zažmurkala, keď jej z nich stiekli kvapky vody. Snažila sa v prítmí kostola zaostriť zrak. Sviece na bočnom oltári hádzali tiene na mozaikové steny. Cez farebné obločné sklá nad Krížovou cestou sa dnu tislo slabé slnečné svetlo. Susan pomaly kráčala v sépiovomodrom prítmí a vdychovala vzduch presýtený vôňou kadidla.

So sklonenou hlavou opatrne vošla do predného radu, ale aj tak sa udrela o drevené kľačadlo. Znova sa prežehnala, no v podstate sa čudovala, že po tom všetkom, čo urobila a čím si prešla, v nej ešte zostala čo len štipka viery. V tichu ju premkol pocit samoty a premýšľala, aká je to irónia osudu, že jej navrhol stretnutie práve v katedrále. Súhlasila, no najmä preto, lebo sa nazdávala, že o tomto čase bude kostol plný ľudí. To pre ňu znamenalo bezpečie. Dnes tu však okrem nej nebolo živej duše, veriacich odradilo zlé počasie.

Vtom zaškrípali dvere a svištiaci mrazivý vietor sa prehnal uličkou hlavnej lode. Susan vedela, že to prišiel on. Strach ju doslova ochromil. Neodvážila sa pozrieť na jednu ani na druhú stranu, upierala oči rovno pred seba na zapálenú sviečku nad tabernákulom, až kým sa jej nerozpila do rozmazanej škvrny.

Kroky, pomalé a rázne, sa ozývali pod klenbou hlavnej lode. Keď si kľakol, sedadlo za jej chrbtom zapraskalo. Obklopil ju závoj chladného vzduchu a charakteristická vôňa jeho tela sa miesila s arómou kadidla. Zdvihla sa z kľačadla a sadla si na lavicu. Nepočula nič len jeho dych, krátke, ostré fučanie. Cítila jeho prítomnosť, hoci sa jej nedotkol. Okamžite pochopila, že urobila chybu. Neprišiel sem, aby odpovedal na jej otázky. Nepovie jej to, po čom tak veľmi túži.

„Nemala si do toho pchať nos,“ začula jeho prenikavý šepot.

Nedostala zo seba ani slova. Dych sa jej zrýchlil, srdce splašene búšilo do rebier a ozvena rozochvievala ušné bubienky. Zaťala päste tak silno, až jej pod tenkou kožou zbeleli hánky. Odrazu chcela utiecť, preč odtiaľto niekam ďaleko, ale nemala na to dosť síl, a vtedy pochopila, že prišiel jej čas.

Oči sa jej naplnili slzami. Jeho ruka jej zovrela krk a prsty v rukaviciach hľadali v ovisnutej koži to správne miesto. Vystrelila ruky ku krku, no odstrčil ju. Prstami nahmatal iPodový káblik so slúchadlami a obkrútil jej ho okolo krku. Do nosa jej udrela kyslastá vôňa jeho vody po holení a odrazu si celkom jasne uvedomila, že zomrie a nedozvie sa pravdu.

Zvíjala sa na tvrdej drevenej lavici v snahe vytrhnúť sa mu, horúčkovito zatínala prsty do rukavíc, čo jej pevne zvierali krk, ale dosiahla iba to, že káblik sa jej ešte hlbšie zaryl do pokožky. Lapala dych, chcela sa nadýchnuť, no zbytočne. Odrazu zacítila teplé vlhko medzi nohami – pocikala sa. Vtom ešte tuhšie utiahol káblik. Telo jej zmalátnelo, ruky ovisli. Bol silnejší ako ona.

Dusila sa, každým pritiahnutím káblika z nej život unikal čoraz viac, no akosi zvláštne ju tešilo, že fyzická bolesť víťazí nad rokmi jej trápenia a duševného utrpenia. Čím ďalej černejšia temnota zahalila plameň sviečky, a keď ešte zo dva razy silno mykol káblikom, jej telo celkom ochablo a všetok strach akoby zázračne zmizol.

V posledných chvíľach utrpenia dovolila tieňom, aby ju priviedli do oázy svetla a pokoja, kde panoval mier, aký nikdy v živote nezakúsila. Pred očami jej vystrelili tisíce drobných hviezd, vzápätí ich však prekryla vlna čiernoty a zaplavila jej zomierajúce telo.

Katedrálne zvony odbili dvanásťkrát. Muž uvoľnil stisk a zhodil bezvládne telo na zem.

Keď rýchlo otvoril dvere a vytratil sa von, do uličky v hlavnej lodi sa opäť vovalila vlna mrazivého vzduchu.

Druhá kapitola

„Trinásť,“ vyhŕkla inšpektorka Lottie Parkerová.

„Dvanásť,“ zakontroval seržant Mark Boyd.

„Nie, je ich tam trinásť. Nevšimol si si fľašu vodky za Jackom Danielsom. Na tom mieste nemá čo robiť.“

Lottie Parkerová často rátala veci. Boyd to nazval fetišizmom, Lottie zasa nudou, hoci dobre vedela, že to súvisí s jej detstvom, keď sa nevedela vyrovnať s traumou, čo sa udiala v jej živote. Vtedy začala rátať veci, aby odpútala myseľ od udalostí a situácií, ktorým nerozumela. V staršom veku to už robila zo zvyku.

„Potrebuješ okuliare,“ sucho poznamenal Boyd.

„Tridsaťštyri,“ vyhŕkla namiesto odpovede Lottie. „Na spodnej polici.“

„Vzdávam sa,“ vydýchol Boyd.

„Lúzer,“ posmešne zatiahla inšpektorka.

Sedeli pri barovom pulte v Dannyho dennom bare, obklopení niekoľkými stolmi, ktoré obsadili hostia, čo sa tu nazbierali v čase obeda. Lottie cítila za chrbtom závan tepla z praskajúcich polien v kozube, ale väčšina ho aj tak vyfučala hore širokým komínom. Šéf stál za pultom s jedlom a miešal hustú omáčku v nádobe, pred ktorou sa vynímal nápis Špecialita dňa – pečený rozbif. Lottie si objednala kuracie mäso v talianskom chlebe ciabatta a Boyd si dal to isté. Drobná Talianka sa im obrátila chrbtom a sledovala hnednúci chlieb v malom hriankovači.

„Podľa mňa teraz opekajú chlieb a zároveň šklbú aj to kurča,“ poznamenal Boyd.

„Chceš mi znechutiť jedlo, čo som si vybrala?“ spýtala sa Lottie.

„Zatiaľ ti nemám čo znechutiť,“ odvrkol Boyd.

Pod povalou denného baru sa ligotali zabudnuté vianočné dekorácie. Na stene sa vynímal plagát prilepený lepiacou páskou, ktorý oznamoval, že počas víkendu tu bude hrať skupina Aftermath. Lottie skupinu poznala z počutia, spomínala ju jej šestnásťročná dcéra Chloe. Na veľkom zrkadle v bohato zdobenom ráme sa skvela špeciálna ponuka z predchádzajúceho večera, napísaná bielou kriedou – tri štamperlíky za desať eur.

„Teraz by som aj za jeden vysolila desať éčok,“ vzdychla Lottie.

Kým Boyd stihol zareagovať, na pulte zavibroval Lottin mobil a na obrazovke sa rozsvietilo meno superintendenta Corrigana.

„Problém,“ odhadla Lottie.

Drobná Talianka sa obrátila k barovému pultu, v rukách držala taniere s ciabattami plnenými kuracím mäsom.

No Lottie a Boyd už boli preč.

„Komu by prospela smrť tejto ženy?“ spýtal sa superintendent Myles Corrigan detektívov postávajúcich pred katedrálou.

Niekomu určite, pomyslela si Lottie, hoci jej bolo jasné, že túto úvahu nevysloví nahlas. Zmáhala ju únava. Vlastne bola stále unavená. Neznášala mrazivé počasie. Chytala ju apatia. Potrebovala dovolenku ako soľ. Nemožné. Znechutilo ju to. Kristepane, tak ako veľmi nenávidela Vianoce, ešte väčšmi neznášala pochmúrne obdobie tesne pred koncom roka.

Spolu s Boydom, ešte vždy parádne hladní, sa náhlili na miesto činu – do nádhernej ragmullinskej katedrály z tridsiatych rokov. Superintendent Corrigan ich na zľadovatených schodoch stručne zasvätil do prípadu. Na policajnej stanici prijali telefonát, že v katedrále niekto objavil mŕtve telo. Corrigan sa okamžite preladil do akčného módu a prevelil policajtov na stráženie miesta činu. Ak sa ukáže, že to bola vražda, Lottie už vopred vedela, že bude mať čo robiť, aby ho vysánkovala z prípadu. Keďže bola policajnou inšpektorkou v meste Ragmullin, takýto prípad nepatril Corriganovi, ale spadal do jej kompetencie. Zatiaľ však musela odsunúť tieto žabomyšie policajné doťahovačky nabok, jej úlohou bolo zistiť na mieste činu, čo sa vlastne stalo.

Superintendent chrlil jeden rozkaz za druhým. Vlasy siahajúce po plecia si skryla pod kapucňu kabáta a bez veľkého nadšenia si vytiahla zips až pod bradu. Ponad Corriganovo plece zazrela samoľúbo vyškereného Marka Boyda, no rozhodla sa ho ignorovať. Nádejala sa, že nejde o vraždu. Pravdepodobne nejaký bezdomovec, ktorý zomrel na podchladenie. Už dlhší čas trvajú silné mrazy, preto ani na chvíľu nezapochybovala, že toho nešťastníka majú na svedomí prírodné živly. Vo výklenkoch pri dverách do obchodov si všimla natlačené lepenkové škatule a zrolované spacie vaky.

Corrigan skončil svoj predslov, čo bol pre nich dvoch s Boydom signál, že sa môžu vrhnúť do práce.

Lottie prešla okolo policajtov pri vchodových dverách a kráčala rovno k druhému ohradenému priestoru v stredovej uličke katedrály, obohnanému páskou.

Podliezla ju a podišla k mŕtvemu telu. Z miesta medzi kľačadlom v prvom rade a lavicou, kde ležala zakliesnená žena v tvídovom kabáte, sa šíril zápach podobný plynu. Všimla si káblik so slúchadlami obkrútený okolo krku a mláčku na dlážke.

Lottie náhle pocítila nutkanie zakryť telo dekou. Bože, chcela vykríknuť, veď to je žena, nie nejaký predmet. Kto je to? Prečo sem prišla? Komu bude chýbať? Mala čo robiť, aby sa k nej nenaklonila a nezatlačila jej viečka na nevidiacich očiach. To však nebola jej práca.

Stála v studenej katedrále, čo sa teraz kúpala v záplave svetla, a Corrigana si nevšímala. Urobila pár nevyhnutných telefonátov a povolala na miesto činu tím expertov. Dozrela, aby bol priestor dostatočne zabezpečený do príchodu ľudí z forenzného laboratória.

„Patologička je už na ceste,“ oznámil jej Corrigan. „Mala by doraziť asi o pol hodiny, závisí to od premávky. Uvidíme, čo povie.“

Lottie naňho zaškúlila. Očividne vychutnával predstavu, že zabŕdne do vyšetrovania prípadu vraždy. Predstavovala si, ako si šéf už v duchu koncipuje úvodnú reč na tlačovú konferenciu, ktorá musí nevyhnutne nasledovať. Ale toto je jej prípad, ona ho vyšetruje a Corrigan by sa vôbec nemal motať na mieste činu.

V priestore medzi oltárom a balustrádou stála policajtka Gillian O’Donoghueová vedľa farára, ktorý objímal okolo pliec viditeľne roztrasenú ženu. Lottie si otvorila kovové vrátka a podišla k nim.

„Dobrý deň, som inšpektorka Lottie Parkerová. Chcem vám položiť pár otázok.“

Žena sa znova rozplakala.

„Musí to byť teraz?“ spýtal sa farár.

Lottie ho odhadla, že je zrejme o čosi mladší ako ona. V júni dovŕši štyridsaťštyri rokov a on mohol mať tesne pred štyridsiatkou. Kňaza v sebe nezaprel – mal oblečené čierne nohavice, košeľu, golier vystužený tvrdým bielym kolárikom a vlnený sveter.

„Potrvá to len krátko,“ odvetila Lottie. „Teraz sa dozviem najviac, lebo ešte máte všetko v čerstvej pamäti.“

„Chápem,“ prikývol farár. „No viete, bol to pre nás strašný šok, tak neviem, či vám budeme schopní povedať niečo užitočné.“

Podišiel k Lottie a natiahol ruku. „Som páter Joe Burke. Toto je pani Gavinová. Upratuje v katedrále.“

Lottie prekvapil pevný stisk. Ešte chvíľu cítila teplo jeho ruky vo svojej. Všimla si, že je vysoký, a pridala tento poznatok k veku, ktorý mu odhadla. V tmavomodrých očiach sa mu zrkadlil odraz zažatých sviečok.

„Pani Gavinová našla to telo,“ vysvetlil.

Lottie vytiahla z vnútorného vrecka kabáta poznámkový notes a otvorila ho. Zvyčajne si zapisovala rovno do mobilu, ale na tomto posvätnom mieste sa jej videlo nenáležité pretŕčať sa s ním. Upratovačka pozrela na inšpektorku a zakvílila.

„Pssst, pssst.“ Páter Burke ju tíšil, akoby bola decko. Sadol si k nej a hladkal ju po pleci. „Táto milá pani inšpektorka len chce, aby ste jej opísali, čo ste videli.“

Milá? zaregistrovala Lottie. Týmto slovom by sama seba neopísala ani omylom. Sadla si na stoličku a poobzerala sa vôkol seba, nakoľko jej to dovolila mohutná výplň vetrovky. Džínsy sa jej zarezávali do pása. Dokelu, pomyslela si, už musím prestať s tou nezdravou stravou.

Upratovačka zdvihla hlavu. Lottie si tipla, že môže mať asi šesťdesiat rokov. Na tvári bielej ako krieda, poznačenej hrôzou, sa jej ešte prehĺbili vrásky.

„Pani Gavinová, mohli by ste mi, prosím, opísať všetko, čo sa stalo od chvíle, keď ste dnes vošli do katedrály?“

Dostatočne jednoduchá otázka, pomyslela si Lottie. Ibaže nie pre pani Gavinovú, ktorá sa po jej vypočutí rozplakala.

Lottie si všimla súcitný pohľad pátra Burka, ktorým akoby chcel povedať: Ľutujem vás, že sa snažíte dnes dostať niečo z pani Gavinovej. No rozrušená žena, akoby im chcela dokázať, že sa mýlia, prehovorila tichým trasľavým hlasom.

„Dnes som prišla do práce napoludnie, aby som to tu dala do poriadku po omši o desiatej. Normálne začínam upratovať z tejto strany,“ ukázala napravo, „ale zdalo sa mi, že som v strednej uličke celkom vpredu zbadala na dlážke kabát. Tak si vravím, radšej začnem odtiaľ. Prišla som bližšie a zistila, že to nie je len kabát. Ach, svätá Bohorodička...“

Trikrát sa prežehnala a pokrčenou papierovou vreckovkou si zotrela slzy. Svätá Bohorodička nikomu z nás v tejto chvíli nepomôže, pomyslela si Lottie.

„Dotkli ste sa tela?“

„Kristepane, to nie. Nie!“ vyhŕkla pani Gavinová. „Mala otvorené oči a tú... tú vec okolo krku. Už som v živote videla pár nebožtíkov, ale takéto niečo teda nie. Ježišmária, prepáčte, otče, hneď som vedela, že je mŕtva.“

„Čo ste urobili potom?“

„Začala som kričať. Odhodila som mop aj vedro a bežala do sakristie. Tam som sa zrazila s otcom Burkom.“

„Začul som krik, tak som sa náhlil zistiť, čo sa stalo,“ dodal farár.

„Videli ste tu niekoho?“

„Ani živú dušu,“ odvetil Burke.

Pani Gavinovej sa znova skotúľali slzy po lícach.

„Vidím, že vás to riadne zobralo,“ povedala Lottie. „Policajtka O’Donoghueová si zapíše vaše údaje a zariadi, aby vás odviezli domov. Ešte sa vám ozveme. Snažte sa trocha si oddýchnuť.“

„Postarám sa o ňu, pani inšpektorka,“ sucho poznamenal farár.

„Ale ja teraz potrebujem hovoriť s vami.“

„Bývam na fare za kostolom. Tam ma hocikedy nájdete.“

Upratovačka si položila hlavu na farárovo plece.

„Nebojte sa, pôjdem s vami, pani Gavinová,“ ubezpečil ju Burke.

„Dobre teda,“ súhlasila Lottie pri pohľade na utrápenú ženu, ktorá akoby jej zostarla rovno pred očami. „Ozvem sa vám neskôr.“

Farár prikývol, chytil pani Gavinovú pod pazuchu a viedol ju po mramorovej dlážke k dverám za oltárom. Policajtka O’Donoghueová kráčala za nimi.

Členovia forenzného tímu vošli do katedrály, sprevádzaní závanom studeného vzduchu. Superintendent Corrigan sa náhlil privítať ich. Šéf tímu Jim McGlynn mu len letmo potriasol ruku, neobťažoval sa zdvorilostnými frázami a hneď začal svojim ľuďom rozdeľovať úlohy.

Lottie chvíľu sledovala ich prácu, potom obišla kostolnú lavicu a stala si k mŕtvole najbližšie, ako jej McGlynn dovolil.

„Vyzerá to na ženu v strednom veku. Je dobre oblečená do toho nečasu,“ povedala Boydovi, ktorý jej vytrvalo nakúkal spoza chrbta. Lottie sa vrátila späť k balustráde pred oltárom čiastočne preto, aby mala dobrý výhľad, no najmä aby získala istý odstup od Boyda.

„V tomto prípade môžeme celkom vylúčiť podchladenie,“ poznamenal Boyd, hoci to bolo jednoznačné a táto možnosť vôbec neprichádzala do úvahy.

Lottie až striaslo, keď sledovala, ako práca technikov naberá na obrátkach a narúša pokoj v katedrále.

„Kostoly sú pre nás najhoršou nočnou morou,“ priznal Jim McGlynn. „Len pánboh vie, koľko ľudí sa tu denne premelie, a každý z nich tu niečo po sebe zanechá.“

„Vrah si vybral dobré miesto,“ konštatoval superintendent Corrigan, ale na jeho poznámku nikto nezareagoval.

Vtom sa v strednej uličke ozvalo hlasné klopkanie podpätkov, čo Lottie prinútilo zdvihnúť hlavu. Náhlila sa k nim drobná žena, ktorej ešte zmenšovala postavu čierna objemná vetrovka. V ruke sa jej hompáľali kľúče od auta, no odrazu akoby si uvedomila, kde sa nachádza, vložila si ich do čiernej koženej kabelky prevesenej cez plece. Potriasla si ruku so superintendentom, ktorý sa jej predstavil.

„Som patologička Jane Dorová,“ odvetila úsečným, profesionálnym tónom.

„Poznáte sa s inšpektorkou Parkerovou?“ spýtal sa Corrigan.

„Áno. Musím si švihnúť.“ Patologička adresovala tie slová Lottie. „Chcem pitvu urobiť čo najskôr. Čím skôr určím príčinu smrti, tým rýchlejšie môžete oficiálne začať s vyšetrovaním.“

Lottie očaril spôsob, akým táto žena odstavila Corrigana, ako mu dala najavo, kde je jeho miesto, ešte skôr než spustil tie svoje tirády. Sotva stošesťdesiatcentimetrová Jane Dorová bola v porovnaní s Lottie, ktorá aj bez podpätkov merala stosedemdesiatšesť centimetrov, veľmi drobné žieňa. Dnes mala Lottie obuté pohodlné nízke čižmy, do ktorých si ledabolo zastokla džínsy.

Patologička si navliekla bielu jednorazovú ochrannú kombinézu, návleky na topánky a latexové rukavice a začala s predbežnou obhliadkou mŕtveho tela. Najprv žene vsunula prsty pod krk a skúmala káblik vrytý do väziva, potom jej nadvihla hlavu, prezrela ju a sústredila sa na oči a ústa. Keď dvaja muži z forenzného tímu obrátili telo na bok, do nosa im udrel štipľavý zápach. Lottie si uvedomila, že zmrznutá mláčka na dlážke je moč a výkaly obete, ktoré z nej vyšli v posledných okamihoch života.

„Vedeli by ste odhadnúť čas smrti?“ spýtala sa Lottie.

„Zatiaľ podľa zbežného odhadu usudzujem, že zomrela asi pred dvomi hodinami. Po pitve vám to potvrdím.“ Jane Dorová si z drobných rúk stiahla latexové rukavice. „Jim, keď tu skončíte, môžete telo previezť do tullamorskej márnice.“

Nestalo sa prvýkrát, že Lottie v duchu preklínala vedenie Zdravotnej služby, ktoré rozhodlo o presunutí patológie do Tullamorskej nemocnice, vzdialenej pol hodiny jazdy autom. Pokladala to za ďalší klinec do rakvy Ragmullinu.

„Prosím, informujte ma, hneď ako určíte príčinu smrti,“ požiadal Corrigan.

Lottie mala čo robiť, aby sa zdržala a nevyvrátila oči do povaly. Každému určite bolo na prvý pohľad jasné, že obeť niekto zaškrtil.

Úlohou patologičky bolo len oficiálne klasifikovať toto úmrtie ako vraždu. Neexistoval totiž spôsob, ktorým by sa táto žena mohla náhodne alebo inak sama zaškrtiť.

Jane Dorová vložila rukavice aj ochrannú kombinézu do papierového vreca a rovnako rýchlo, ako prišla, aj opustila miesto činu. Jej odchod sprevádzal hlučný klapot vysokých podpätkov.

„Idem späť do kancelárie,“ povedal Corrigan. „Inšpektorka Parkerová, okamžite zvolajte svoj zásahový tím,“ dodal a vykročil po mramorovej dlažbe za odchádzajúcou patologičkou.

Forenzný tím strávil ešte ďalšiu hodinu zbieraním stôp okolo obete, až potom rozšíril operačný priestor a presunul sa von pred katedrálu. Telo vsunuli do plastového vreca, uzavreli zipsom a položili na pripravené nosidlá s takou dôstojnosťou, aká sa len dá preukázať veľkému plastovému vrecu. Sanitka zapla sirény, hoci to vôbec nebolo potrebné, keďže pacient bol mŕtvy, a teda nebol dôvod náhliť sa.

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

Prvý deň

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Druhý deň

Tretí deň

Štvrtý deň

Piaty deň

Šiesty deň

Siedmy deň

Ôsmy deň

Deviaty deň

Epilóg