Ukážka z elektronickej knihy

Kieran Larwood

The Five Realms: The Beasts of Grimheart

Text and illustrations p. 6 © Kieran Larwood, 2018

Illustrations © David Wyatt, 2018

First published in 2018 by Faber & Faber Limited

Bloomsbury House,

74–77 Great Russell Street,

London WC1B 3DA

Translation © 2019 by Zdenka Buntová

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa

nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať

v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky,

mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez

predchádzajúceho písomného súhlasu

vlastníka autorských práv.

Z anglického originálu The Five Realms:

The Beasts of Grimheart (Faber & Faber Limited, London 2018)

preložila Zdenka Buntová.

Redigovala Magdaléna Havlíková.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – Stonožka, Bratislava

v roku 2019 ako svoju 1 453. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6856-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venujem Piper

Prológ

Hovorí sa, že na počiatku čias bohyne Estra  a Nixha zostúpili na Laniku, Gormalecha Požierača sveta zahnali do podzemia a potom Laniku zaplnili životom (a aj smrťou, čo bolo úlohou Nixhy): rastlinami, stromami, hmyzom, rybami. A králikmi.

Sestry-bohyne sa rozhodli zveriť správu sveta králikom, ktoré vedeli chodiť a rozprávať ako kedysi dávno-pradávno pred nimi Pravekí. Bohyne dali králičím kmeňom oheň, prístrešia a Dvanásť darov na ochranu pred zlom.

No stále niečo chýbalo.

Žitie – ozajstné žitie – nie je nič, ak o ňom nemá kto rozmýšľať, povedala si Estra. Rozmýšľať, rozprávať, spievať a odovzdávať myšlienky a skúsenosti tým, čo prídu po vás (až si Nixha urobí svoju prácu), aby sa mohli poučiť a ďalej ich rozvíjať.

Život je jeden veľký príbeh, rozmýšľala bohyňa. No kto ho bude rozprávať?

Pozvala Klariona, aby sa pridal k nej a Nixhe a stal sa bohom piesní a príbehov. Klarion si vybral určité králiky a vdýchol im schopnosť kedykoľvek sa preniesť do ríše myšlienok a predstavivosti, vidieť svet trocha inak a pomocou slova, hudby alebo obrazu odovzdať toto videnie iným. Tak sa zrodili bardi.

Zakrátko sa Päť kráľovstiev zaplnilo piesňami, príbehmi, básňami a maľbami. Hneď sa v nich žilo lepšie.

Bardi usúdili, že to treba osláviť (bardi zbožňujú kadejaké slávnosti), a dohodli sa, že raz ročne, keď sa stojaté kamene z čierneho obsidiánu známe ako Čierny kruh roztrbliecu v jarnom slnku, usporiadajú uprostred Diviačích vrchov v údolí oddeľujúcom Enderby a Orestad bardský festival.

Tam budú popíjať, tancovať, dajú si tetovať uši, no čo bolo najdôležitejšie – vymenia si s ostatnými bardmi príbehy a piesne a budú ich šíriť ďalej.

Klarionov festival bol šťastné miesto, plné radosti a veselia: pestré šiatre, vystúpenia akrobatov, plno farieb a hluku a k tomu súťaž o pohár Najvyššieho barda. Všade znel spev, medovina tiekla potokom. Bardi tam postretali starých priateľov a našli aj nových.

Tohoročné oslavy však dopadli inak.

Keď sa bardi ráno zobudili, dozvedeli sa, že Najvyšší bard v noci zomrel. Smiech sa premenil na slzy, spev na trúchlenie a zo slávností sa stal pohreb.

Po každého králika si raz príde Nixha a každá pieseň či príbeh majú svoj koniec. Čas určený Najvyššiemu bardovi vypršal. Ostatní bardi sa postarajú, aby jeho slová a príbehy žili ďalej.

No najprv sa s ním rozlúčia.

Prvá kapitola

Dym

Prečo plačeš?“

Bard a jeho učeň Ru stáli pri obsidiánových kameňoch Čierneho kruhu a pozerali dolu do údolia zaplneného šiatrami, pódiami a vlajkovými stožiarmi. Kamene zo sopečného skla sa trblietali v rannom slnku, obloha bola modrá, motýle poletovali z kvetu na kvet. Nádherný začiatok dňa.

No bard s námahou potláčal vzlyky. Stískal ústa, zatínal päste, až sa mu chvelo celé telo, ale oči ho prezradili: vykotúľali sa z nich slzy, stiekli mu po nose a kvapkali na plášť.

„Prečo si smutný?“ opýtal sa Ru. Barda ešte nikdy nevidel plakať. Potiahol ho za nohavice a brada sa mu roztriasla. Starec nevládal rozprávať, len nemo ukázal do údolia. Mala to byť slávnosť: každoročné stretnutie bardov z celých Piatich kráľovstiev plné príbehov, ság a veselých piesní. A tu zrazu pohreb!

Srdcom festivalu bolo veľké šesťuholníkové pódium s pestrými vlajkami na stožiaroch. Ešte včera večer pred ním sedelo obecenstvo a so zatajeným dychom sledovalo vystúpenia bardov. Hneď zrána pódium rozobrali, dosky rozrúbali, postavili z nich pohrebnú hranicu a na nej teraz pod dúhovými vlajkami a vencami z narcisov ležalo telo Najvyššieho barda. Musel zomrieť v noci, domyslel si Ru. Teraz budú všetci trúchliť.

Okolo hranice sa už schádzali bardi. Vyobliekali sa do svojich najpestrejších šiat, na palice si uviazali farebné stuhy a ešte aj srsť si pomaľovali krikľavou oranžovou, fialovou a zelenou. Z úbočia, kde stál Ru, to vyzeralo, akoby sa nad údolím zrazilo niekoľko dúh a zasypali ho úlomkami.

Králiček sa pri pohľade na pestré zástupy zháčil a poškrabkal sa za uchom. „Na pohreby sa chodí v čiernom, nie?“ poznamenal. „A títo sa vyfintili ako na karneval.“

„On… on odjakživa… nenávidel čiernu,“ vytisol bard, potláčajúc vzlyky. Dolu vzplanula fakľa a navŕšené drevo vzápätí oblizli plamene. Dúhové vlajky vzbĺkli, sčerneli a premenili sa na franforce.

„Ty si ho poznal?“ opýtal sa Ru, ktorému nešlo do hlavy, prečo by mal jeho majster žialiť za niekým, koho videl iba na javisku.

„Veľmi dobre,“ prikývol starec.

Nad hranicou sa dvihol stĺp dymu. Bardi do nej nahádzali kadidlo a bylinky a Ru aj z diaľky zachytil závan pačuli a levandule. Voňavé biele kúdoly roznášal vietor.

„Tak prečo nie sme dolu s ostatnými?“ začudoval sa. Bard ho vyhnal z postele, len čo začalo svitať, a Ru sa už tešil na ďalší deň plný zážitkov. Prísť o ne sa mu videlo nefér.

„Lebo,“ odsekol bard. Vystrel ruku, akoby chcel zachytiť dym, čo sa lenivo kúdolil hore údolím, zašepkal „dovidenia“, zvrtol sa a ťahal Rua preč.

*

Celé predpoludnie pochodovali po hrebeni Diviačích vrchov smerom na východ. Bard kráčal tak rýchlo, že Ru ledva lapal dych. Mal aspoň tisíc otázok, no nevládal ich vysloviť (čo, ako si domyslel, bol bardov prefíkaný plán). Bublali mu v hlave, a keď bard konečne zastal, aby si trocha oddýchli, otázky z Rua vykypeli ako z hrnca.

„Kde si sa spoznal s Najvyšším bardom? Ako zomrel? Prečo sme museli odísť tak narýchlo? Má to niečo spoločné s tvojím skutočným menom? Ako sa vlastne voláš? Prečo mi to nechceš povedať? Kam teraz ideme?“

Bard sa zvalil na zem, vystrel nohy, zastonal, potom sa natiahol do mäkkého šedivníka a zadíval sa do nekonečnej modrej oblohy bez jediného obláčika.

„Prečo sa so mnou nechceš rozprávať? Hneváš sa, že sa priveľa vypytujem? Preto si ticho?“

Bard neodpovedal, no dlaňou potľapkal miesto vedľa seba. Ru vzdychol, palicu a ruksak zhodil na zem a ľahol si vedľa svojho majstra.

„Ak ti poviem, prečo sme museli odísť, sľúbiš mi, že vydržíš byť aspoň päť minút ticho?“ spýtal sa bard a Ru si uvedomil, že starcov hlas znie znepokojene a trocha pridusene.

„Skúsim,“ prikývol.

„Ako som povedal, Najvyššieho barda som poznal veľmi dobre. V detstve mi nahrádzal otca. Bol som maličký, keď môj vlastný otec zomrel.“

„Ako zomrel?“ vyhŕkol Ru, no hneď si zahryzol do jazyka v strachu, že prerušil prísun informácií, ktorých sa konečne dočkal.

„To ťa nemusí zaujímať,“ odvetil bard. „Najvyšší bard – v tých časoch ešte chodil po krajine ako obyčajný potulný bard – ma vychoval a naučil ma všetko, čo viem. Rád by som zostal pri jeho pohrebnej hranici, spieval s ostatnými a rozprával o ňom, lenže to by bolo priveľmi nebezpečné.“

„Prečo nebezpečné?“ Ru sa posadil a vytreštil naňho oči. „Teraz máš na mysli oheň a to pačuli?“

„Nie,“ pokrútil hlavou jeho majster. „Mám nepriateľov. Idú po mne, preto sa skrývam pod kapucňou. Nikomu nesmiem prezradiť, kto som.“

„Prečo ťa naháňajú? Čo si urobil?“ pípol Ru celý bez seba od vzrušenia.

„Nič napínavé,“ uzemnil ho bard, „len som rozprával nesprávne príbehy nesprávnym poslucháčom, to je všetko.“

„Tí, čo ťa hľadajú, nosia čierne plášte?“ opýtal sa Ru. „A pod nimi dlhé meče?“

„To je veľmi pravdepodobné,“ prisvedčil bard a silno králičkovi stisol ruku. „Ty si na slávnostiach niekoho videl? Niekto nás sledoval?“

„Na slávnostiach nie.“

„Aha, takže zasa zafungovala tvoja bujná fantázia,“ vydýchol si bard.

„Mýliš sa,“ povedal Ru a ukázal na chodník vedúci po hrebeni. „Jeden je tamto... pozoruje nás.“

„Čo?“ Bard vyskočil a zadíval sa na západ. A naozaj. Ani nie päťdesiat metrov od nich sa týčila nehybná postava v dlhom plášti a s kapucňou na hlave. Bard zazrel pošvu, rukoväť meča a na nej labu so sivou srsťou.

„Do potkaních fúzov!“ zahrešil, schmatol batoh, palicu a chcel utekať opačným smerom, na východ, no tam stáli ďalšie dve postavy. Na chlp rovnaké ako tá prvá. Nebolo kam uniknúť, úbočia po oboch stranách hrebeňa klesali do dolín príliš strmo.

„Dostali nás, však?“ zašepkal Ru a ústa sa mu roztriasli.

„Prepáč, mrzí ma to,“ odvetil bard, klesol na zem a čakal. Postavy sa nenáhlivo pohli k nim.

*

Sedel medzi vápencovými balvanmi a šedivníkom, počúval pomalé kroky zabijakov a pozeral do krajiny pod sebou. Z chrbta Diviačích vrchov bol nádherný výhľad na oceán všetkých odtieňov zelenej, čo sa rozprestieral až po obzor.

Chmúrny les.

Zvláštne, pomyslel si. Desím sa toho viac než rok, no keď to konečne prišlo, nijakú hrôzu necítim.

Bola to pravda – naplnil ho pokoj. Teraz sa stane to najhoršie, čo si vedel predstaviť, a neexistuje nič, čím by to mohol zastaviť. Všetky obavy, strach a napätie sa rozplynuli, cítil iba smútok: za priateľmi, za malým Ruom, za sestrou, za bratom.

Podkin. Už sa s ním nestretne. Naozaj mal zostať Pod ostružinou trocha dlhšie. Tuhšie objať brata pri rozlúčke...

No napraviť sa to už nedalo.

Znova sa zahľadel na nekonečný les a myslel na to, koľko času v ňom prežil, koľké dobrodružstvá. Teraz ho zabijú, no pod zelenou klenbou z lístia a konárov, v machu a v chladnom prítmí lesného sveta pôjde všetko ako predtým.

Bard vzdychol, vzal Rua za labku a pevne mu ju stisol. Zabijakom neunikne.

Kroky zastali a Ru prekvapene zhíkol.

„Pozri! Majú masky z kostí! Sú to tanečnice nad kosťami? Ako Zarza, o ktorej si mi rozprával?“

Bard zdvihol hlavu a pozrel na postavy, čo ho obstali. Mali čierne plášte s kapucňami a pod nimi dlhé habity.

Od masiek z vyleštených kostí ozdobených vyrezávanými špirálami a runami sa odrážalo slnko a z priezorov ho pozorovali tri páry chladných, ľahostajných očí.

„Áno,“ prikývol, „sú to tanečnice nad kosťami, ale ušetri si nadšenie, Ru. Prišli ma zabiť.“

Jedna z postáv siahla pod plášť a pokoj, ktorý bard ešte pred chvíľou cítil, z neho v sekunde vyprchal.

„Počkaj!“ povedal. „Prosím, nedopusťte, aby to chlapec videl. V batohu mám zopár drahých kameňov. Sú vaše, len ho... len ho potom... odveďte späť na slávnosti a nájdite niekoho, kto sa oňho postará. Je to môj učeň, mal som z neho urobiť...“

„Ja som tvoj učeň?“ Ru od radosti div nevyskočil z kože. Zabudol som mu povedať, že som sa o ňom zhováral s Najvyšším bardom, spomenul si bard. Lenže prišiel do toho ten pohreb...

„Vypi to,“ povedala tanečnica a vytiahla spod plášťa sklený flakónik. Nie dýku, ako bard čakal. „O chlapca sa strachovať nemusíš.“

„Jed?“ zháčil sa bard. „To je štýl Tieňov z Hulstlandu, aspoň som si to doteraz myslel. Váš rád prestal používať čepele?“

„Vypi to!“ zopakovala tanečnica.

Odzátkoval flakón a pričuchol. Valeriána a makové semiačko? Tak rozváňajú uspávacie elixíry, nie otrava.

„Nerob to!“ skríkol Ru s očami plnými sĺz. Bard mu položil ruku na plece.

„Len pokoj,“ povedal. „Ak som sa za svoj dlhý život niečo naučil, potom to, že so zabijakmi schopnými rozsekať ťa na kúsky, skôr než mihneš okom, sa neoplatí dohadovať.“

A kým ho Ru stačil zastaviť, priložil flakón k ústam a obrátil ho hore dnom. Bolo to príšerne horké, až mu zdreveneli ústa. Určite tam dali aj esenciu z magnólie. Alebo že by levanduľu? pomyslel si a...

... obkľúčila ho tma.

Druhá kapitola

Kostibradlo

Prvé, čo si uvedomil, keď sa prebral, bol kolísavý pohyb prerušovaný nepríjemným natriasaním. Ležal na chrbte, pod sebou cítil tvrdé drevo a hlavu akoby mu ktosi vypchal vatou.

Počul pomalý škripot dreva, dupanie a škrabanie zvieracích láb po utlačenej zemi. A potom šum tŕstia, ťahavé volanie močiarnych vtákov a neodbytný piskľavý bzukot komárov, čo sa rojili navôkol.

Takže nie som mŕtvy, pomyslel si, ale kamsi ma vezú.

Tušil, čo je cieľom cesty, a opatrne otvoril jedno oko, či sa nemýli. Videl rozmazane, no keď s námahou zaostril zrak, rozoznal malého Rua, ktorý sedel pri ňom a držal sa ho za plášť, potom bočnice voza, akési siluety – zrejme tanečnice nad kosťami – a nad sebou šíru oblohu sfarbenú do ružova. Slnko sa už skláňalo k západu.

„Prebral si sa!“ zvýskol Ru a vrhol sa naňho.

„Si v poriadku?“ omámene zamrmlal bard. „Neublížili ti?“

„Nič mi nie je. Sestry sú ku mne veľmi milé. Spoločne sme ťa zniesli z vrchov, potom sme našli tohto farmára s vozom a sestry ho donútili, aby nás odviezol. Myslím, že dosť plakal, možno si aj cvrkol do nohavíc. Vezú nás...“

„... na Kostibradlo,“ dopovedal bard. Kostibradlo. Chrám tanečníc nad kosťami. Miesto, ktoré nikdy netúžil vidieť. Zatiaľ ho nezabili, vezú ho k sebe  domov. Asi majú inú predstavu, ako s ním skoncovať.

Jeho obavy sa potvrdili, keď sa jedna z tanečníc naklonila a zadívala sa naňho cez otvory v maske.

„Prečo ste ma museli omámiť?“ opýtal sa jej. „Šiel by som dobrovoľne. Nebránil by som sa.“

„Pre istotu,“ odvetila. „Dlho si nám unikal, nevedeli sme ťa nájsť.“

„Môjho učňa ste neuspali.“

„Je to milý chlapček,“ povedala tanečnica, pohladkala Rua po ušiach a on sa na ňu usmial. Zradca! zavrčal bard v duchu.

„Čoskoro budeme na mieste,“ pokračovala tanečnica. „Mal by si si sadnúť.“

Chcel sa nadvihnúť, no museli mu pomôcť. Keď sa mu hlava a zrak trocha vyčistili, zbadal roztraseného farmára na kozlíku a dva hnedé potkany, čo ťahali voz po úzkej hrboľatej ceste. Po oboch stranách sa až po obzor tiahli mokrade a za morom tŕstia sa vypínala reťaz rozoklaných skalísk. Vyzerali ako kostra dávno mŕtveho pravekého giganta a bard vedel, že pod kamennými piliermi sa už po celé stáročia skrýva chrám, kde tanečnice nad kosťami uctievajú svoju bohyňu a zdokonaľujú sa v zabijačskom umení. Od hrôzy mu zovrelo žalúdok.

„Napokon ste ma dostali,“ povedal priškrtene, „ale asi mi nepoviete, kto vám zaplatil, aby ste ma zabili, však? Tuším, kto to je, ale chcel by som si byť istý.“

„Čoskoro sa všetko dozvieš,“ odbila ho tanečnica a otočila sa k sestrám. Bard sa s hrôzou zadíval na Kostibradlo, ktoré bolo čoraz bližšie.

*

Pred vchodom zastali, zliezli z voza a vydeseného farmára nechali odísť. Chudák, uháňal, ako len jeho potkany vládali. Keď Bard a Ru zazreli po oboch stranách dvojkrídlovej brány dve vysokánske sochy vytesané do žulového svahu, zatajil sa im dych. Aj napriek strachu z blízkej smrti bard musel sochy obdivovať.

Tá naľavo od brány znázorňovala králicu v dlhom habite prepásanú opaskom z lebiek. V jednej ruke držala luk, druhá spočívala na tulci so šípmi, čo jej visel pri boku. „Ru, to je Nixha,“ ukázal prstom. „Bohyňa smrti a sestra Estry. Tanečnice nad kosťami ju uctievajú.“

„A tá druhá?“ pípol jeho učeň. Kamenná králica držala obojručný meč so zvláštne zahnutou čepeľou.

„To bude zrejme Cero,“ odvetil bard. „Prvá tanečnica nad kosťami. Narodila sa ako princezná a mali ju vydať za princa susednej kolónie, hoci ho nechcela. Lenže bol to úskok. Keď Cerin kmeň pozval ženíchovu rodinu na návštevu, prišli, vytiahli zbrane, zaútočili a ukradli všetky poklady.“

„Zahynula?“ opýtal sa Ru.

„Nie, prežila to, ale iba ona. Potom nadlho zmizla. Naučila sa zaobchádzať so zbraňami a dokonale ovládla bojové umenie.“

„Pomstila sa tomu podliakovi?“

„Že či! Všetkých v jeho nore rozsekala na fašírku, pochovávali ich vo vedrách. Na bohyňu Nixhu to urobilo taký dojem, že Cero prijala do svojich služieb a vyslala ju sem, aby trénovala ďalšie králice. Raz ti ten príbeh vyrozprávam, ako sa patrí, so všetkou parádou,“ sľúbil bard, no vtom sa zháčil. „Aspoň dúfam.“

Vtom ho dve z tanečníc chytili za plecia a posotili dopredu. Tretia už pri vchode kývala komusi vnútri, načo brána zaškrípala a otvorila sa. Sprevádzaní studeným pohľadom kamennej Nixhy a jej služobníčky vošli do chrámu.

*

Ru sa s vyvalenými očami rozhliadol okolo. Takú obrovskú stavbu ešte nevidel, ani toľko kameňa pokope.

Cez bránu sa dostali do širokého tunela vytesaného do žuly, no dlážku mal z lešteného mramoru. Vďaka množstvu nástenných olejových lámp bola chodba osvetlená jasnejšie než ktorákoľvek iná nora. Vysokánsky strop tvorila oblúková klenba so zložitým rebrovaním, vyzdobená motívmi lebiek. Tých lebiek tam bolo na bardov vkus priveľa. A všade viseli čierno-biele gobelíny zobrazujúce Nixhu, ako zabíja – niekde lukom, inde mečom či dýkou, alebo sekerou... dokonca aj vidlami. Bard sa začal potiť.

„Pozri, koľko je tu tanečníc!“ pošepky ho upozornil Ru. Bard si ich už všimol, no nebol z nich v takom vytržení ako jeho učeň. Sestry v maskách a dlhých habitoch boli všade, po lesklej dlážke kĺzali hladko a nehlučne ako na korčuliach. Niektoré mali habity čierne, iné sivé, našlo sa aj zopár habitov so strieborným lemovaním. Skupinka králic bola v bielom a tváre nemali zakryté maskami.

„Tie biele sú kto?“ spýtal sa Ru, ktorý na ne civel s ovisnutou sánkou.

„Čakateľky na prijatie do rádu,“ vysvetlil bard. „K tanečniciam sa pridali nedávno, masky si musia ešte len zaslúžiť.“

„Na to, že si na Kostibradle prvý raz, vieš o nás akosi priveľa,“ utrúsila jedna z ich sprievodkýň. Bard preglgol.

„Mám s vaším rádom isté skúsenosti,“ povedal a rýchlo dodal: „Iba tie najlepšie, pravdaže.“

„Čo je v tej miestnosti?“ Ru ukázal na sálu s oblúkovým vchodom, za ktorým bolo vidieť čosi ako kopy hliny.

„Termitiská,“ odvetila jedna z tanečníc.

„Vy tu chováte termity?“ Ru zastal a vypleštil oči, no tanečnica ho drgla, aby šiel ďalej.

„Tanečnice musia každý deň zabiť, spomínaš si?“ vysvetľoval bard. „Je to súčasť ich obradov. Nosia pri sebe mešteky a v nich chrobáky, takže nie vždy je to králik, koho pripravia o život.“

„Súdna dvorana,“ povedala jedna z ich sprievodkýň, keď vošli do veľkej kruhovej sály. Bard s Ruom pozreli nahor a uvideli holý neopracovaný kameň – dvoranou bolo duté vnútro vrchu. Osvetľoval ju obrovský luster, no popri stenách sa cikcakovito prekrývali ostré tmavé tiene.

Po obvode sa vypínali piliere a medzi nimi viseli od stropu až po dlážku ďalšie čierno-biele gobelíny. Na všetkých sa opakoval rovnaký motív – smrtkovská maska tanečníc nad kosťami, no bard pri pozornejšom pohľade zistil, že na jednotlivých maskách sa ornamenty líšia.

V strede mramorovej dlážky zívala jama. Bard do nej opatrne nakukol. Na dne ležali rozsypané kosti, bočnú stenu tvorila mreža klietky. Zazdalo sa mu, že za mrežou zazrel pár blčiacich očí,  no keď sa chcel pozrieť pozornejšie, už tam neboli.

Tak trocha čakal, že niektorá z tanečníc ho odzadu postrčí, aby do tej jamy zletel a stal sa večerou pre vyhladnutú šelmu, ktorú tam držia  – najskôr obrieho hranostaja alebo lasicu –, no viedli ich ďalej, k náprotivnej časti dvorany napoly zahalenej tieňom. Stálo tam pódium s trónom ozdobeným lebkami všetkých veľkostí. Sedela na ňom starenka v čiernom habite so šarlátovou obrubou a v maske zdobenej ornamentmi z tepaného striebra. Spod červeného rubína, čo jej svietil uprostred čela, sa na barda a Rua upierali ľadovomodré oči.

„Mali by sme padnúť na kolená,“ pošepol bard. Obaja si kľakli a čakali, kedy tanečnica na tróne prehovorí.

„Ty si Túlavý vlk,“ ozvala sa napokon. Nevyslovila to ako otázku a z hlasu, hoci starecky zastreného, bolo počuť silu.

„Áno, pani.“ Bard sklonil hlavu, no kapucňu si nezložil.

„Nie som nijaká pani,“ odvrkla tanečnica. „Som matka predstavená. Ale smieš ma oslovovať Skýtia, to je moje oficiálne meno.“ Zdvihla ruku porastenú bielou srsťou a ukázala na Rua. „Toto je kto?“

„Môj učeň, pani...“ odvetil bard, no rýchlo sa opravil: „... Skýtia. Dovolíš mu odísť? S touto vecou nemá nič spoločné.“

„To my predsa vieme.“ Skýtia sa znova sústredila na barda. „Niekto si veľmi želá tvoju smrť a ponúkol nám peniaze, ak ťa zabijeme.“

„Viem o tom.“ Bard si spomenul na jamu za svojím chrbtom a preglgol. Bude zožratý zaživa? Strašný spôsob umierania.

„Vieš, čím si si to vyslúžil?“

„Tuším, čo je za tým,“ prikývol. „Asi som rozprával nesprávny príbeh na nesprávnom mieste.“

„Presne tak. V Zlatom Potoku a ešte k tomu na náčelníkovej svadbe. V tom príbehu si spomínal aj nás, však?“

Bard sa prikrčil. „To je pravda. Váš rád v ňom hral istú rolu.“

Skýtia prikývla. „Preto sme sa rozhodli, že ťa nezabijeme.“ Bardovi poskočilo srdce, no keď doňho Skýtia zavŕtala studené oči a dodala „zatiaľ“, opäť mu zamrelo.

„Zatiaľ?“

„Presne tak. Chceme počuť príbeh, pre ktorý ťa chcú odpraviť. Porozprávaš nám ho presne tak, ako si ho rozprával králikom v Zlatom Potoku. My posúdime, či je taký pohoršlivý, aby si si zaň zaslúžil umrieť. No najprv musíme zistiť, či si tvoju smrť želá aj bohyňa Nixha. Ak áno, zomrieš.“

„A ak sa jej môj príbeh zapáči?“

„Potom odtiaľto slobodne odídeš.“

Bard si odkašľal a chcel sa pustiť do rozprávania, no Skýtia kývla tanečniciam stojacim za jeho chrbtom. Priskočili a pomohli mu vstať.

„Prednesieš nám ho zajtra ráno,“ vyhlásila Skýtia. „Dovtedy ste našimi hosťami.“

„To je od nich milé,“ povedal Ru, keď ich tanečnice vyviedli z dvorany. „Ešte nikdy som nebol niečím hosťom.“

„Myslím, že v tomto prípade slovo hosť znamená skôr väzeň,“ poznamenal bard, ale nerobil si z toho ťažkú hlavu. Dali mu šancu zachrániť si život, navyše rozprávaním.

A ak ste bard, rozprávanie príbehov je to, čo viete robiť najlepšie.

Dlhou postrannou chodbou ich odviedli do jednoduchej cely. Holé kamenné steny, dve drevené postele, stojan s umývadlom a na stole prostá večera – listy hlávkového šalátu a karotka nakrájaná na kocky. Kým sa v nej rozhliadli, tanečnice vyšli a zatvorili za sebou dvere. Zámka hlasno cvakla.

Väzni.

Ru schmatol za hrsť šalátu a s plnými ústami chrlil ďalšie otázky, až mu na vestu prskali napoly požuté zelené kúsky. „Naozaj ťa chcú zabiť? Aký príbeh si rozprával? Nestretol Podkin nejakého králika zo Zlatého Potoka?“

„Stretol a ten králik sa volal Vika,“ prikývol bard. V príbehu, na ktorý si Ru spomenul, sa Podkin vydal do Jabloňového Brodu zachrániť posvätné kladivo Magion. Na tejto výprave spoznal tanečnicu nad kosťami Zarzu, barda menom Rumanček a Viku – králika z najbohatšej nory v Gotlande.

„Áno, volal sa Vika,“ prikývol Ru. „Ten príbeh bol o ňom? Obyvateľov Zlatého Potoka si ním  musel poriadne nahnevať, ak ťa preň chcú dať zabiť. Len mi nejde do hlavy, ako môže niekto až takto znenávidieť príbeh. Príbehy sú predsa na pobavenie.“

„Niektoré sú na pobavenie,“ povedal bard, „iné sa rozprávajú pre poučenie. Majú ľuďom pomôcť rozmýšľať... a existujú aj príbehy, čo odkrývajú pravdu. A tá každému nevonia.“

Ru zvraštil čelo a chcel vypáliť novú salvu otázok, no bard už mieril k posteli. Hlava sa mu ešte motala od uspávacieho elixíru, a keď teraz bezprostredná hrozba smrti pominula, kosti mu oťaželi, akoby mal namiesto nich kamene. Zvalil sa na lôžko a v sekunde zaspal, nijaké mykanie za ucho či za fúzy ho nedokázalo prebudiť.

*

O niekoľko hodín niekto s hlasným štrkotom odomkol dvere a do cely náhlivo vošli dve novicky v bielom: do lámp doliali olej, k umývadlu položili krčahy s vodou, na stole nechali misky s ovsenou kašou. Mladé králice zmizli, skôr než Ru poriadne rozlepil oči. Spod zhúžvanej prikrývky zbadal, že bard sedí na posteli s prekríženými nohami a so zažmúrenými očami.

„Konečne si hore,“ poznamenal starec. „Najvyšší čas. Rýchlo zjedz kašu, čaká nás dlhý deň.“

„Čo to robíš?“ opýtal sa Ru, zívol a vykutal sa spod prikrývky. Mať celú posteľ iba pre seba a nedeliť sa o ňu s bratmi bol taký prepych, že sa mu z nej vôbec nechcelo.

„Rozmotávam príbeh,“ odvetil bard, no oči neotvoril. „Odložil som ho do pamäťovej nory zvinutý do klbka a potrebujem ho rozmotať, než predstúpim pred obecenstvo.“

Aj bard Rumanček z príbehu o výprave za kladivom vykladal čosi o pamäťovej nore, kam si ukladal všetky príbehy a básne, spomenul si Ru.

„Toto si nikdy nerobil.“

„Pretože ešte nikdy som si rozprávaním nezachraňoval život,“ odvetil bard. „S výnimkou jednej nešťastnej udalosti u obrích králikov v Orestade.“ Otvoril jedno oko a pozrel na svojho učňa. „Dám ti radu, Ru: obrím králikom nikdy nerozprávaj o Jankovi a zázračnej fazuli. Na vlastnej koži som sa presvedčil, že sa to nevypláca.“

Ru práve dojedal misku kaše bohato poliatej maslom, keď sa dvere znova otvorili. Tentoraz v nich stáli tri tanečnice, pripravené odviesť ich do dvorany.

„Tak do toho!“ povedal bard, zoskočil z postele. Zelené oči mu svietili a Ru si všimol, že ornamenty namaľované na srsti si oživil čerstvou farbou. On sa na to teší! Vôbec nemá strach! užasol. Zato on sa bál, a riadne, hoci jeho život na vlásku nevisel.

S obdivom pozrel na svojho majstra a vyšiel za ním z dverí.

*

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ

Prvá kapitola

Druhá kapitola