ATLAS ŠTĚSTÍ

ATLAS ŠTĚSTÍ

Za tajemstvím štěstí kolem světa

Helen Russellová

JOTA / 2019

The Altlas of Happiness

Z anglického originálu The Altlas of Happiness

vydaného nakladatelstvím Two Roads, imprint

John Murray Press, Hachette UK, v roce 2018

přeložil Tom Oakland

Odpovědná redaktorka

Kateřina Havelková Štěpančíková

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka a sazba dle originálu René Senko

Tisk a knihařské zpracování Tisk Centrum, s. r. o., Moravany u Brna

Jako svou 2 647. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 515 919 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2019

288 stran

Vydání první

Text copyright © Helen Russell, 2018

Illustrations by Naomi Wilkinson

Illustrations copyright © Two Roads

Translation © Tom Oakland, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7565-481-6

OBSAH

Anglie Jolly

Austrálie Fair go

Bhútán Hrubé národní štěstí

Brazílie Saudade

Čína Sing-fu

Dánsko Arbejdsglæde

Finsko Kalsarikännit

Havaj Aloha

Indie Jugaad

Irsko Craic

Island Þetta reddast

Itálie Dolce far niente

Japonsko Wabi-sabi

Jihoafrická republika Ubuntu

Kanada Joie de vivre

Kostarika Pura vida

Německo Gemütlichkeit

Nizozemsko Gezellig

Nový Zéland Tūrangawaewae & haka

Norsko Friluftsliv

Rusko Azart

Řecko Meraki

Sýrie Tarab

Španělsko Tapeo & sobremesa

Švédsko Smultronställe & lagom

Švýcarsko Federerismus

Thajsko Mai pen rai

Turecko Keyif

USA Homeyness

Wales Hwyl

Poděkování

O autorce

Pro malé vikingy,

kteří se těšili na knihu s obrázky

ÚVOD

Vítejte. Vážně. Jen račte dál. Někdy je to tam venku fakt těžké. Jak snadné je sledovat zprávy a získat dojem, že to se světem jde z kopce, že se z nás stávají čím dál větší izolacionisté a že zkrátka žijeme v pochmurných časech. Nezapomínejme však, že se zprávy zaobírají tím, co se děje, nikoli tím, co se neděje. To, že se stále zvyšuje průměrná délka života nebo že máme mnohem více volného času, než měli naši předkové, se jako zprávy nepočítá. Nikdo nevěnuje první stranu novin skutečnosti, že se díky moderním technologiím počet hodin strávených domácími pracemi snížil ze šedesáti na pouhých jedenáct hodin týdně (ať žije pračka!). Podle údajů programu Rozvojové cíle tisíciletí a nejnovějšího výzkumu Světové banky jsme za posledních pětadvacet let snížili o 40 % počet lidí, kteří trpí hladem, dětskou úmrtnost o 50 %, a extrémní chudobu dokonce o dvě třetiny – tyto tři údaje se však sdílení na Twitteru nejspíš nedočkají.

Jde o to, že jdou-li věci příliš dobře, není o čem podávat zprávy. Negativní zkreslení znamená, že prožíváme „špatné“ věci intenzivněji než ty „dobré“ – a také si je lépe pamatujeme. To však neznamená, že kromě „špatných“ věcí nic jiného neexistuje. Musíme usilovat o to, abychom na to „dobré“ v našich životech nezapomínali a neztráceli naději – jinak svět nikdy nezměníme.

Optimismus není lehkovážný – je nezbytný. Cítíme-li neustálou beznaděj, čelíme-li každou chvíli nějaké krizi, naší přirozenou reakcí je vzdát to a prostě se přestat snažit. Nesmíme však připustit, aby cynismus zvítězil! Překážky jsou tu od toho, abychom je překonali; výzvám je třeba čelit. Můžeme si uvědomovat to špatné a zároveň vědomě hledat způsoby, jak vše zlepšit. Svět kolem nás se jen hemží lidmi, kteří nalézají štěstí každý den – ať už v zemích, které se opakovaně umísťují na předních příčkách ve světových průzkumech štěstí, nebo v zemích, kterým se to nedaří. Tím, že se o nich něco dozvíme, můžeme sami přijít na víc způsobů, jak být šťastní a jak si k tomu vzájemně dopomoct. Klíčem ke všemu je empatie, a budeme-li se více zajímat o to, čeho si cení lidé na opačné straně zeměkoule, pomůžeme sami sobě i ostatním. Pochopit, jak odlišné národy nahlížejí na štěstí, může mít dalekosáhlý dopad na způsob, jakým spolu budeme nadále vycházet.

Tato kniha vychází z úchvatných svědectví, která jsem vyslechla v roce 2013 při přípravě své první knihy The Year of Living Danishly (Rok dánského života). Od té doby mě na těch nejprapodivnějších místech (na veřejných záchodcích, v lese, v písečných dunách…) oslovují lidé z celého světa a sdílejí se mnou pojetí štěstí, která se pěstují u nich doma. A protože žiju v zahraničí, jsem obklopena také báječně různorodým okruhem známých, a přátelé z celého světa mi nabídli své odborné znalosti i pomoc. Výsledkem je přehled kulturních zvyklostí, jehož cílem je poskytnout průřez všemožnými pojetími štěstí a nastínit, co v různých koutech světa šťastný život vlastně obnáší. Jednotlivé země jsem seřadila podle abecedy a doufám, že výlet, který vám tímto zprostředkuji, bude nejen poučný, ale také nezvyklý a nečekaný. Nejedná se o přehled těch nejšťastnějších zemí světa, pouze ochutnávku myšlenek, které lidem v různých krajích přinášejí radost. Kdybychom totiž zkoumali pouze státy, které již obsadily horní příčky žebříčků štěstí, připravili bychom se o ohromné množství nápadů a vědomostí z kultur, které nám možná nejsou tak úplně známé.

Nikde to není dokonalé. Každá země má své mouchy. Následující stránky bezostyšně oslavují to nejlepší z národní kultury a národnostní charakteristiky v jejich nejryzejší podobě – poněvadž přesně na to bychom se měli zaměřit. Výčet jistě nebude kompletní a moc ráda se přiučím – opomenula-li jsem nějaký fígl, jak být šťastný, dejte mi vědět. I malá slova zmohou hodně a zdánlivě prostinké myšlenky mohou od samých základů změnit náš pohled na svět. Nikdo ani netušil, že se hygge tak chytne – a dnes je z něj celosvětový fenomén. Pouze vy rozhodujete o tom, který z pojmů popsaných v této knize je další na řadě.

Některé cesty, jak dosáhnout štěstí, na něž jsem během svého výzkumu natrefila, jsou univerzální – například trávit čas s rodinou a přáteli, snížit pracovní stres nebo pobývat častěji v přírodě. Jiné, jako třeba finský päntsdrunk (popíjet alkohol sám doma a ve spodním prádle) nebo japonský kult opotřebovanosti, jsou podivuhodně ojedinělé. Jedna věc je však jistá: každý z nás může být šťastnější, a způsobům, jakými toho dosáhnout, se meze nekladou.

Takže tady máte 33 důvodů ke štěstí: 33 nápadů, které dávají naději a nabízejí pomoc každému v nouzi. Některé z nich budou ve vzájemném rozporu – stejně jako jsou kultury některých států protikladné kulturám svých sousedů. To je v pořádku: každý jsme jiný. Vezměte si z toho, co vám bude vyhovovat. Čtěte. Čerpejte. A hrrr do toho!

JOLLY

Jolly (vyslovujte „džoli“) je přídavné jméno, znamená „radostný“, „veselý“ či „rozjařený“. Používá se někdy ve spojení s „hokejkami“ nebo „dobrou show“. Původ má ve středně anglickém slově odvozeném od starofrancouzského jolif (což je raná podoba přídavného jména joli, tedy „pěkný“) a použil ho například již Geoffrey Chaucer v Canterburských povídkách. Dnes je slovo neodmyslitelně spjato s tím, co je pro Anglii typické.

Angličané si zkrátka rádi připadají jolly. Je vcelku fuk, zda je rozradostní ovocné dortíky a procházky se psem, nebo churchillovská nezlomnost a vejce na tvrdo. Navzdory tomu, že si toto slovo do jisté míry přivlastnili Američané a věnovali ho Santovi a Vánocům, stále je blízké srdci každého Angličana. Postavíte-li slovo jolly před jakékoli jiné slovo ve slovníku, ihned můžete zapůsobit jako příslušnice Ženského pomocného leteckého sboru z roku 1940 nebo postava z románu P. G. Wodehouse. Často se používá, chcete-li zdůraznit, jak moc si něčeho vážíte – například, je-li někdo fajnový chlapík, říkejte mu klidně „a jolly good fellow“, nebo pokud jste si nebývale užili včerejší mecheche, byla to „a jolly good night“. Frází „a jolly good show“ zase vyjádříte obdiv k něčemu, co někdo řekl či udělal. Zvláštně rázovitou frází „jolly hockey sticks“ (ano, skutečně to doslova znamená „veselé hokejky“) můžete už od padesátých let, kdy ji zpopularizovala herečka Beryl Reidová v rozhlasovém programu Educating Archie (to jen tak na okraj), upozornit na kolemjdoucí bujarou, sportovně založenou školačku v uniformě. Jak je to v Anglii obvyklé, i zde hrají roli všemožné třídní konotace. Ti, kteří slovo jolly užívají v dnešní době, často náleží k vyšší společenské vrstvě, ale pocit jako takový platí všeobecně.

Jolly označuje ryze anglický druh radosti, který je pro průměrného Angličana nebo Angličanku srovnatelný se zbožností. Ačkoliv je představa o britské odměřenosti a nezlomnosti tváří v tvář nepřízni osudu poněkud schematickým přežitkem z dob dávno minulých, stále se najde celá řada Angličanů, kteří si s vámi raději popovídají o počasí než o pocitech. Výzkumné centrum SIRC se podívalo na zoubek emočnímu stavu britského lidu a odhalilo, že více než 80 % občanů během posledních čtyřiadvaceti hodin neprojevilo žádnou emoci. Srovnejme to se zjištěním, že během posledních šesti hodin o počasí rozprávělo obludných

56 % dotazovaných! To je tím, že shovívavé klima představuje pro Angličany pevnou půdu. Nikdy tam není příliš vedro, málokdy příliš zima, a co se přírodních jevů týče, prakticky nic se tam neděje. Navíc se Anglie těší čtyřem mdle přívětivým, vlhkým ročním obdobím, která (krom nutnosti nosit po celý rok holinky) nikoho příliš nevzrušují. Jednou byl vítr tak silný, že překotil popelnici – a mluvíme o tom dodnes.

Určitou roli však anglické počasí zastává na jedničku: slouží lidem jako odrazový můstek pro nespočet jolly konverzací, na kterém mohou Angličané přešlapovat, dokud nenabudou dostatečného sebevědomí na skok do vážnějších témat. Ledva dosáhne jejich vzájemná důvěrnost této dechberoucí hloubky, obvykle se vyděsí a zacouvají svižně zpět do debat o počasí. Anebo o zahradě. Anebo o domácích mazlíčcích. Pro většinu Angličanů je mnohem snazší vyjádřit emoce zvířátkům než bližnímu svému (například můj tchán nám rád tlumočí stav svého duševního zdraví skrze rozpravy o náladách svého psa). Dobrá, otevřeně si tedy připusťme, že žádný z nás Angličanů v těchto zběžných konverzacích netěží z hlubin své duše, ale alespoň se nám daří navazovat mezi sebou spojení a skrze elementární lidský kontakt vybudit hladinu serotoninu. Dalo by se tedy říci, že jolly rozmluvy o počasí (ať už lije, nebo pouze mrholí) fungují jako jakási sebezáchovná taktika, která odvádí pozornost od našeho vnitřního kolotoče zoufalství a beznaděje. Poněvadž ten by nebyl příliš English.

Vezměte si příklad z mé kamarádky Caroline. Poslední dobou toho má hodně na talíři. Živí se pečením dortů a má spoustu poptávek, takže to myslím jak v přeneseném, tak v doslovném smyslu. Zdravotní, finanční a rodinné problémy, synek, který rád čmárá po gauči (je to můj kmotřenec, tak tomu říkám „umění“) – to vše vede k tomu, že má Caroline pořád plné ruce práce a často je se silami v koncích. „Ale na co je komu kňourání, že?“ povídá mi jednoho úterního rána, zatímco na okno bubnují těžké kapky deště. Caroline je pro mě zosobněným paprskem slunce, čistým štěstím ve všech jeho podobách, a přesto se – zaplaťpánbůh – nezdráhá občas si od srdce zanadávat nebo si dát pár sklenek vína, vyžaduje-li to situace. Je pro mě zosobněním všeho, co mám na Anglii ráda, a zároveň je živoucím příkladem toho, co to znamená být jolly. „Řekla bych, že jsem se taková už narodila,“ tvrdí. „Ale zároveň je to typicky anglický pohled na svět.“ Stačí si pustit písničku The Laughing Policeman („Rozesmátý četník“) nebo Život Briana od Monty Pythonů, aby vám bylo jasné, že se na královském ostrově snažíme vidět světlou stránku života. „Je pro mě prakticky nemožné dlouho se něčím trápit,“ připouští Caroline. „Zrovna dneska ráno jsem byla nějak sklíčená – znáš to, rodina, peníze – a pak jsem viděla, jak se na parkovišti u Lidlu pokoušel nějaký roztomilý pes tlačit nákupní vozík, a rázem byl všechen splín ten tam. Jindy třeba někam jdu a zahlédnu zajíce a říkám si: Jé, zajíček!, a svět se rázem projasní. Vlastně si teď připadám trochu šílená… ale skutečně si myslím, že my Angličané máme jakýsi povahový rys, který nám pomáhá nacházet štěstí v každé maličkosti. Pomáhá nám to nevzdávat se.“

Caroline a já jsme se před dvaceti lety sblížily skrze lásku k Mary Poppins. Ano, přesně tak. Anebo ještě lépe řečeno, skrze lásku k Julii Andrewsové ve všech jejích rolích. Pro ty z vás, kteří nevědí: Julie Andrewsová –

herečka, zpěvačka (a nositelka Řádu britského impéria) – je hvězdou skvostů, jakými jsou například snímky Za zvuků hudby, Správná dívka a v neposlední řadě přirozeně i Mary Poppins, kde hraje „prakticky dokonalou“ anglickou chůvu. Herečka však zdaleka neměla dokonalý start do života. Narodila se jako nemanželské dítě do zoufale chudých poměrů a dětství strávila nejprve s jedním otčímem a pak s druhým, kterého ve své

autobiografii popisuje jako násilnického pijana. Navzdory příkořím osudu si však dokázala uchovat svého jolly ducha. Už odmala vládla „prakticky dokonalým“ hlasem a každý obdivoval její zpěv. Sama však o svých krásných čtyřech oktávách tvrdí pouze to, že kdykoliv spustí, „seběhnou se psi z celého okolí“ (ano, sebepodceňování je dalším typicky anglickým povahovým rysem). Během své kariéry se vyhýbala smutným, zádumčivým, znepokojivým a v mollové stupnici psaným písním, protože ty rozhodně nejsou jolly. Raději se věnovala hudbě „veselé a slunné“, protože když už jste jednou Mary Poppins, tak vám na jolly setsakramentsky záleží. Roku 1997 při onemocnění hlasivek podstoupila operaci, která se však nezdařila, trvale jí hlas poškodila a její vzletný soprán proměnila v křehký alt. Poněvadž však nikdy neměla ve zvyku nechávat se semlít osudem, hned po zákroku prý prohlásila, že se alespoň bude moci „konečně pořádně obout do Old Man River“, tedy písně, která je nechvalně známá svými náročnými, hlubokými tóny. Prokázala nezdolnou odhodlanost a zdravou dávku jolly pohledu na svět, a i po této události se uplatnila jako autorka, moderátorka a herečka. Dnes, ve věku třiaosmdesáti let se vyhřívá na výsluní zcela nové kariéry (a jen tak mimochodem, pořád vypadá naprosto skvostně). Julie, pokud toto čtete, já i Caroline vám vzdáváme hold. Navždy pro nás budete velekněžkou jolly.

Angličané jsou tak zapřisáhle jolly, že odmítají každého, kdo jejich postoj ke světu nesdílí – přinejmenším ho přestanou zvát na čajové dýchánky. „Mám s lidmi, kteří kazí dobrou náladu, docela problém,“ přiznává Caroline. „Sama taková prostě nejsem a neumím to dobře snášet. Hned si říkám: „Ale no tak! Proč seš takový bručoun? Vždyť už to řešíš celé hodiny!“ Svěřím se jí, že to občas cítím dost podobně. Zrovna dneska ráno, když jsem odvážela dítě do školy, se na mě jiná matka podívala

úkosem, a než jsem si stihla uvědomit, že má třeba jenom špatný den, přistihla jsem se, jak polohlasně

vrčím: „Kdo vám šlápl na kuří oko, madam?“

V každé pohádce, kterou nám rodiče čítali, se upřednostňuje jolly před nabručeností. Vzpomeňme třeba na postavu Ijáčka z Medvídka Pú, slečnu Trunchbullovou z Matyldy nebo pana McGregora z knížek Beatrix Potterové. Je zkrátka všeobecně přijímaným faktem, že „mrzouti jsou vždycky záporáci,“ jak říká můj syn. V Anglii panuje názor, že než se utápět v neštěstí, raději bychom měli sklapnout podpatky a kráčet dál – ať už to znamená vyrazit na osvěžující procházku a uvolnit trochu endorfinů, nebo si dopřát teplý čaj a sušenky. Nebo se třeba zasmát psovi před Lidlem. Zkrátka, ať už se rozhodneme jakkoliv, měli bychom se držet záměru setřást ze sebe splín a vrátit se do stavu jolly. Trucování je totiž zlozvyk – a nelibost, rozmrzelost, přetrvávající nevraživost či nevole jsou prohřeškem proti jolly. „Samozřejmě je v pořádku, když tě něco vytočí,“ připomíná Caroline, „ale raději se co nejdřív zase uklidni. Vrať se k jolly a jeď dál!“

Nám, kdo jsme v Anglii vyrůstali, dělali prarodiče přeživší druhou světovou válku na toto téma pravidelná kázání. „Vytrvalost a sebeovládání byly za války jejich jedinými důvěrníky, a tak je předali i nám, mladším generacím,“ vzpomíná Caroline. Každý, kdo se narodil před rokem 1980, na to nejspíš dobře pamatuje a řada z nás toto dědictví vštěpuje i svým vlastním dětem. To však neznamená, že by snad Angličané na druhou světovou válku vzpomínali s pocitem teskné nostalgie – to skutečně ne. Sami se potýkáme s vlastním dědičným hříchem a neblahou vzpomínkou na „nečistou hru“, které jsme se často dopouštěli během koloniálního období Britského impéria. Radostný slogan „Keep calm and carry on“ (tedy „zachovej klid a jdi dál“) není způsob, jakým se vyhýbat vlastnímu provinění a ignorovat následky svých činů. Ani pojem jolly není výmluvou, která nám umožňuje schovat hlavu do písku (a ten jsme pravděpodobně beztak někde nakradli…). Ať už si o problematických dějinách mé vlasti nebo vojenských intervencích obecně myslíte cokoliv, „Blitz Spirit“ (tedy kuráž Angličanů během německých náletů) je zářným příkladem ojedinělého druhu pospolitosti, stoicismu a odhodlání.

Smrt princezny Diany roku 1997 v Britech vzbudila dosud neznámé city. Bylo to vůbec poprvé, kdy se celý národ zahalil smutkem, slzy tekly proudem a plakalo se otevřeně i před zraky lidí, kteří nepatřili do rodiny (což bylo do té doby nepředstavitelné). Toto ojedinělé období veřejného zármutku a masové vylévání národního žalu smetlo ostrov jak povodeň a jakmile byl špunt jednou z lahve, nebylo možné vrátit ho zpět. Od té doby v televizi pravidelně běží realitní show, ve kterých soutěžící roní slzy, nebo naopak skáčou radostí, a my se jako národ (pozvolna) učíme, jak dávat najevo své city – dobré i špatné.

Je tedy možné, že anglické nátuře ztělesněné tvrdošíjnou nezdolností a zálibou v jolly náhledu na svět zvoní hrana? „To si nemyslím,“ tvrdí Caroline a podotýká, že každá televizní série typu X Factor je v anglické televizi vyvážena soutěží o „Vesnici roku“ nebo dokumentem o šedesátníkovi, který něco kutí na houseboatu. Pouze se v dnešní době učíme harmonii mezi fenoménem jolly a skutečnými emocemi. A to je nejspíš zdravé. Stále jsou však našim anglickým srdcím nejblíže komici, kteří ztělesňují tento specifický druh radosti. Máme v oblibě humor, který nikde jinde na světě nenajdete, a jsme na něj hrdí. Pořád je jednou z mých největších životních radostí skutečnost, že mohu kdykoliv zapnout televizi nebo rádio, případně si stáhnout podcast, a nechat některé z těch nejvtipnějších lidí, které jsem kdy potkala, mluvit jakoby přímo ke mně tím nenapodobitelným anglickým tónem a témbrem. Milujeme je, protože jsou stejní jako my – nebo spíš jsou to naše vtipnější, duchaplnější protějšky – jsou pohotoví, energičtí a satiričtí, a zároveň ochotní zatnout zuby a pokračovat stůj co stůj. Ve svých nejlepších okamžicích je každý z nás Stephen Fry. Vstaneme-li z postele správnou nohou a pustíme-li si do života trochu jolly, jsme každý z nás Jennifer Saundersová. Nebo Tommy Cooper. Nebo Lenny Henry. Ve svých nejlepších okamžicích je každý z nás Mel a Sue (vyhledejte si je).

„Být Angličanem bude vždycky úzce spojeno s jolly pohledem na svět,“ prorokuje Caroline (a proč bych s ní měla nesouhlasit a ohrozit tak své budoucí dodávky mimořádně lahodných dortíků?). Jolly jsou například Pidilidi i televizní pořad Just a Minute. Jolly je, když spolu Chris Overton a Rachel Shentonová, páreček z telenovely Hollyoaks, natočili film Tiché dítě a vyhráli Oscara, načež Overtona všichni reportéři z BBC přejmenovali na „rváče Liama“. „My Angličané vždycky fandíme slabším a vyžadujeme po svých hrdinech značnou dávku pokory,“ podotýká Caroline. Souhlasím, protože to zároveň vysvětluje i naši averzi k patetickým oscarovým proslovům (blé). Většina z nás je příliš útlocitná, než aby dokázala přijmout jakoukoli chválu, na druhou stranu si uchováváme smysl pro odstup, neřkuli vzpurnost, tváří v tvář nepřízni osudu.

Když roku 2007 v centru Londýna vybuchly čtyři bomby, zahraniční pozorovatelé předpokládali, že život v britské metropoli už nikdy nebude stejný. Z velké části však pokračoval i nadále v zažitých kolejích; Londýňané odmítli vládní pokusy zpřísnit bezpečnostní opatření a rázně zakročit proti podezřelým, a tak naše mnohorasové hlavní město vzkvétá dál. Občané, kteří německé nálety nezažili, se vmžiku chovali stejně jako jejich prarodiče před téměř sedmdesáti lety. Mí přátelé, kteří byli oním útokem nějakým způsobem postiženi – například nasedali do dalšího přijíždějícího metra či autobusu –, bez výjimky hovořili o nezvyklém pocitu vzájemné sounáležitosti, který ten den zavládl v londýnských ulicích. Tím nechci tuto tragédii nijak zlehčovat, pouze chci poukázat na to, že jolly je naším modem operandi v časech přívětivých i nepřívětivých. Internetová fóra, kde Američané vyjadřovali rodinám obětí svou soustrast, musela být záhy stáhnuta pod všeobecným tlakem Angličanů úpěnlivě prosících, aby byli té sentimentální břečky ušetřeni. Brzy jsme dokonce začali škodolibým způsobem zesměšňovat vroucí poezii, kterou nám naši zámořští sousedé posílali přes Atlantik. Pro Londýňany to byla zcela

adekvátní reakce: přece nenecháme teroristy „vyhrát“ tím, že upustíme od zaběhnutého stavu věcí.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

Jolly